Jette Kjærboe

Juttas år

Roman

Gyldendal

Denne bog er tilegnet min tante Jutta, som tilbragte årene 1939-45 på øen, hvor jeg voksede op.

Jutta

Flakhavn, 12. november 1939

Kære Albertine, kære søde tante,

Dit brev ligger her ved siden af mig på fars gamle chatol, og der er ikke gået en dag, uden jeg har tænkt på, hvordan du mon har det. Men det er først nu, efter vi er kommet i orden herovre, at jeg kan sætte mig roligt ned og skrive.

Måske ved du allerede fra Hedvig, hvordan det gik med flytningen fra Fredericia. Sådan en utrolig mængde ting! Alt det jordiske gods, man har skrabet sammen, næsten uden man ved det, og vi har kun boet der i fire år. Hvordan ville det så ikke være, hvis det var et helt liv. Da er det godt at have en som Hedvig ved sin side, som forstår at skelne.

Hvis det havde stået til mig, havde jeg nok givet halvdelen væk eller havde stillet det ud på fortovet, så hvem, der ville, kunne tage det, og det skulle ikke undre mig, om jeg havde ladet alt det forkerte havne i skidtstranden.

Samtidig har jeg det vist med at fortabe mig i ting, som slet ikke har nogen betydning. Kassen med julepynt fra vores første jul i Slagelse for eksempel. Jeg fandt den, da jeg var oppe på loftet for at hente øl til flyttemændene. Eller farmors håbløse, hæklede mellemværk, som vi alle sammen har i skuffer og skabe, mine glansbilledalbum og kladdehæfterne fra realen og dagbogen, som du gav mig til min 14-års fødselsdag. Der var en lille hængelås på, og nøglen plejede jeg at have i en kæde om halsen. Nu er nøglen for længst væk, men hængelåsen sad der stadig. Og min allerførste balkjole med en stofblomst på skulderen. Blomsten var blå, changerende alt efter, hvordan man valgte at se på den, men nede i bunden havde den en konstant dybblå farve, og på hvert blad var der en stivnet dugdråbe. Kjolen fejlede ingenting. Kun var der antydning af hvide svedskjolder under ærmerne. Der må have været fyret godt op i sin tid i Borgerforeningens store sal i Fåborg, men jeg husker nu mest, hvordan jeg blev varm over hele kroppen, dengang lancier’en begyndte, og Justus stilede direkte over mod mig og tog min hånd.

„Den kjole kan du vist ikke være i mere!” sagde Hedvig i forbifarten, da hun var på vej over for at redde kassen med glassene, som en af flyttemændene baksede med.

Den klirrede nu ikke den mindste smule, så fint havde hun pakket alting ind i avispapir, og uden på hver kasse havde hun skrevet med stor og tydelig skrift, hvad der var i, og hvor det skulle hen. Om det hørte til i bryggers, anretterværelse, spisestue, kontor, dagligstue eller gæsteværelse. Alt det vidste hun, der var, selv om hun aldrig havde set vores nye hjem.

„Men når man bliver postmester sådan et afsidesliggende sted, er der naturligvis et gæsteværelse!” sagde hun.

Vi bliver nok snart nødt til at invitere faster Hedvig.

Det var en af de første rigtige sommerdage, da vi sejlede her-over. Ikke en vind rørte sig, sundet var blikstille, og vi kunne sidde på soldækket og drikke kaffe og spise smørkage. Justus var lige så forventningsfuld som jeg, skønt han allerede havde været der to gange, men det var, fordi han glædede sig til at vise mig det hele. Da vi havde drukket kaffen, og Justus havde pillet det sidste lille stykke glasur op fra tallerkenen, lænede han sig tilbage og foldede hænderne om nakken.

„Endelig er man færdig med alt det rakkeri med posttoget, det usle baglokale på stationen, hvor der altid lugtede af æggemad, og den langtrukne pinefulde hvinen fra assistent Feddersens Kongepen. Nu får man sit eget kontor!”

Justus har det med at omtale sig selv som „man”, det ved jeg ikke, om du husker, Albertine, selv om jeg nok ikke skal lægge noget dybere i det. Så lettede han sig lidt på stolen, trak tegnebogen op af baglommen og gik ind for at betale.

Imens stillede jeg mig hen ved rælingen. Heller ikke dér mærkede jeg den mindste brise. Det var en vidunderlig smuk dag, og luften var så klar, at man kunne se vidt omkring. Alle de små ubeboede øer gled forbi, som om de flød på vandet, og længere ude gik hav og himmel i ét, blev til sådan et stort, uendelig stort rum, og da jeg bøjede mig frem og kiggede ned langs siden af færgen, kunne jeg se helt ned til bunden, for vandet var gennemsigtigt som grønt glas. Hvor dybt det var, ved jeg ikke, og jeg tænkte pludselig på dengang, vi som børn badede fra robåden, og vi smed en lille hvid sten ud og fulgte den med øjnene for at måle efter. Men jeg tror nok, der må være dybest i sejlrenden.

Nede på bunden var der banker af det fineste hvide sand bevokset med ålegræs, og visse steder kom vi forbi mørke huller, men når jeg så rigtigt efter, var det ikke huller alligevel. Det var dybblå pletter af tang, en hel tangskov, som bevægede sine kroner i understrømmen. Det var morsomt at se på. Næsten som om der lå et helt andet landskab dernede, eller som om der var blevet vendt op og ned på alting, og vandet var luft.

„Nu må du ikke stå og blive kold,” sagde Justus, da han kom tilbage.

Sådan siger han tit, næsten som når man taler til et barn, men vi fik jo heller aldrig nogen selv. Du må endelig ikke tro, jeg ikke er glad for hans omsorg, for det er jeg, men da jeg vendte mig om, kunne jeg alligevel ikke lade være med at smile, da jeg så hans bekymrede ansigt. Så stak jeg min arm ind under hans, og sammen gik vi ind i kahytten.

Bortset fra en dame, der stirrede ugenert på os over sit strikketøj, var der ikke andre passagerer, og Justus tog mig med hen til et stort kort over øen, som hang på en fremtrædende plads, og gav sig til at forklare, hvad det alt sammen var. Det var virkelig et meget detaljeret kort, men det, som jeg først lagde mærke til, var de tal, som angav dette eller hint steds højde over havets overflade. Ude østpå bredte et lavtliggende nor sig over et stort uregelmæssigt område, og til den modsatte side, næsten så langt man kunne komme mod vest, lå nogle bakker, som hedder Bjergene. Mellem disse to yderpunkter løb en højderyg i hele øens længde og holdt alting i balance, og uden om, ude i havet, var vanddybderne indtegnet, og jeg forstod, at havet her omkring er langt dybere, end først antaget. Men det stod der højt og tydeligt med tørre tal. Den dag i dag er jeg ikke klar over, om man måler den slags fra overfladen eller snarere nede fra havbunden, men da jeg spurgte Justus, lo han og sagde, at det vist kom ud på ét, og det kan han selvfølgelig på sin vis have ret i.

Inden vi var færdige med at studere kortet, gav færgen pludselig et ryk, og den begyndte at vippe.

„Det er bare, fordi vi drejer. Så kommer bølgerne ind fra siden her på det sidste stykke,” sagde damen venligt og begyndte at pakke sit strikketøj sammen. „De er måske den nye dommer?” spurgte hun og så på Justus. Da han benægtede det, fortsatte hun: „Nå, det var da godt. Den sidste, der var her, fik nemlig økuller.”

Derefter hankede hun op i en kæmpemæssig taske og gik ud og stillede sig for enden af trappen.

Næppe var vi kommet fra borde, før min hat blæste af, og jeg lod flyttelæs være flyttelæs og løb efter den, så hurtigt jeg kunne, mens jeg lo af fuld hals hele vejen. Først da jeg nåede til Paradisets Have, som er navnet på en planteskole, som ligger bag ved havnekontoret, indhentede jeg den. Men efter de første fire måneder er jeg blevet klar over, at det næsten altid blæser her på øen.

Folk har modtaget os på den mest elskværdige måde, og vi har allerede været inviteret til en del middagsselskaber, men naturligvis kun hos embedsstanden og andre tilflyttere. Vi har både været hos sagførerens, skoleinspektørens og sparekassedirektørens og en enkelt gang hos tandlægen, som har en sød kone. Så travlt som Justus har, savner jeg meget en god veninde, men vi får se. Selskabeligheden går temmelig formelt for sig i langt med tre retter mad og dans bagefter, og vi må snart gøre gengæld, men jeg har endnu ikke fået ung pige i huset. Hvad de lokale angår, holder de sig for sig selv, så dem kommer man nok ikke sådan til at kende. Men de hilser da, når man møder dem på gaden. Der er ellers nogle herlige typer imellem, for eksempel de gamle søulke, der sidder hver dag nede på deres bænk for at tage imod færgen, eller nogle af dem, der kommer ind fra landet om lørdagen for at handle, for ikke at tale om et par originaler, som er et helt kapitel for sig. Om sommeren skulle der også være en del kunstnere herovre, men dem har jeg nu ikke set meget til, bortset fra en ældre herre, som havde et forfærdeligt besvær med at få et staffeli til at blive stående ude ved stranden en af de dage, hvor det stormede. Jeg var lige ved at gå hen til ham for at tilbyde min hjælp, men han så nu noget utilnærmelig ud.

I går plantede jeg roser i haven, og jeg vedlægger en lille tegning af, hvordan det kommer til at se ud. Bedene var der i forvejen, og der var også allerede nogle, som den foregående postmester havde sat. Jeg købte 5 stk. a 50 øre nede i Paradiset, nemlig 1 stk. Mevrouw G.A. van Rossen (varm orangegul med bronze), 2 stk. Etoile de Hollande (de smukkeste mørkerøde roser) og 2 stk. Lady ´ Silvia (en Opheliatype med fint laksefarvet anstrøg). Det er første gang, jeg har plantet roser, for i Slagelse havde vi jo kun en lille plet jord, hvor der næsten altid var skygge.

Nu håber jeg, sommeren har været god for din gigt, og at du denne gang har lyttet til mit råd og har købt dig nogle flonelslagner, som du kan ligge med her til vinter.

Jeg bliver nødt til at slutte nu, kære Albertine, for Justus kommer ind om lidt for at få sin eftermiddagskaffe, og så vil jeg give ham brevet med, så det kan blive stemplet. Lidt fordel skal man vel have af at være gift med byens postmester!

P.S. Jeg glemte helt at fortælle dig, at for et par dage siden dukkede en ung udlænding op her i byen. Han er vist flygtning, men pæn og velklædt. Jeg ved ikke, hvor han kommer fra, men der sker så mange slemme ting i verden omkring os i øjeblikket. Jeg har lovet at snakke lidt med ham. Dels kan jeg noget sprog, og dels har jeg jo tiden til det.

De kærligste hilsener,
din Jutta.

Af samme forfatter

Gennembruddet. Roman, 1986

Rejsen til Kærlighedens ø. Roman, 1989

Albertines fortællinger. En slægtsroman, 1992

Vinhandleren og andre spøgelseshistorier, 1994

Kvinden i vinduet. Roman, 1995

Madonna-Maleren. Roman, 2001

Juttas år

af Jette Kjærboe

1. e-bogsudgave 2009
ePub-produktion: BookPartnerMedia, København
ISBN 978-87-02-09670-5

© Jette Kjærboe & Gyldendal 2006

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug
må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

Under arbejdet med bogen modtog forfatteren i 2000 fra
Litteraturrådet et rejselegat til Litauen