Susanne Staun

Mine piger

Roman

Gyldendal

Big wheels keep on turning
Carry me home to see my kin
Singing songs about the Southland
I miss Alabama once again
And I think its a sin, yes

Sweet home Alabama
Where the skies are so blue
Sweet Home Alabama
Lord, I’m coming home to you

Lynyrd Skynyrd, 1974

Danmark. Et fladt udsigtsløst sted, hvor alt er tilladt og intet accepteret, hvor der er plads til alle, og alle må dukke hovederne. Hvor pædofiles og nazisters foreninger er velkomne og trives på lige fod med håndboldklubber og oplysningsforbund. Hvor meninger overlades til tabloidpressen og stempler ethvert individ, der måtte have dem. Hvor mennesker med årene bliver flade og udsigtsløse.

Fanny Fiske, 2007

1

Svin er snavsede dyr, anfører denne verdens nonner, når de skal forklare, hvorfor de nægter at indtage svinekød. De skulle prøve at besøge en kyllingeavler, men dem om det. Der blev sidst fundet trikiner i svinekød i 1931 i min del af verden, og hvis grise ikke sveder, så more power to them, siger jeg bare, og hop så i havet, så jeg kan sidde her og lade min kærlighed til svin peake max, og det kan jeg, her om nogetsteds, thi for tilbedere af svinekød tælles Les Halles, 411 Park Avenue South, blandt de allerhelligste.

Anthony prøver at hjælpe os på vej, mens vi andægtigt lader hænderne glide hen over menuen og vakler mellem boudin aux pommes og mignon de porc à l’ail. Men jeg fik jo blodpølse i går. Anthony foreslår rillettes du boucher, for som han siger, handler det udelukkende om de gode sager: svinekød, svinefedt, salt og peber. „Tag en mundfuld svinekød, mens det stadig er varmt, bare gør det. Du vil jo gerne,“ lokkede han, sidst jeg så ham lave den ret. Og jeg adlød. Aaaaah!

Min kærlighed til svinekød, svinefedt og konserveret svinekød er større end nogensinde. Hver dag. Så hvorfor vente med at sætte tænderne i den mignon de porc à l’ail, som nu på magisk vis har indfundet sig og står foran mig i al sin fedtmarmorerede ynde og velduft.

Og dertil en fuldfed, velvoksen Barbera d’Alba. Men netop som jeg rækker ud efter glasset, kommer en vrippen tjener farende og begynder at ruske mig.

Hva’be’har?

Godt nok har jeg hørt folk fortælle om den uforskammede betjening på Les Halles, men at den ligefrem skulle begynde at ruske? Sig mig engang, siger jeg og vender mig mod tjeneren, jamen – der VAR jo ingen tjener.

Der var intet spisekort, ingen restaurant, det var bare hende igen, den samme smældre sygeplejerske som i går, og nu stod hun sandt for dyden og ruskede mig igen.

„Miss Fisk,“ hylede hun. Jeg hedder for det første ikke miss, men doktor. Og for det andet er e’et i mit efternavn en næppe hørlig udlyd, der forsvinder i det accentuerede k: Fisk-(e). Og for det sidste er jeg simpelthen ikke en af den slags mennesker, man rusker i. Jeg er en, man beundrer, åbner døre for, inviterer på smagsmenuer og så videre.

Jeg sagde ikke et ord, åbnede ikke øjnene. Om lidt ville hun tvinge mit venstre øje op og lyse mig i pupillerne med sin lille, spidse, stikkende lygte, hvorved hun for trettende gang på to dage ville få vished for, at jeg lå her og simulerede.

Jeg havde enestue. Manglede bare. Og det var derfor, jeg ikke kunne forstå, at her lugtede dårligt. Det kunne ikke være mig, der lugtede dårligt. Medmindre jeg var gået i forrådnelse et eller andet sted. Jeg tjekkede lynhurtigt mig selv igennem, men fandt ingen koldbrand nogetsteds; prøvede med held at vippe med tæerne.

Nuvel. Man kan jo ikke lugte sig selv, hvorfor jeg velvilligt konkluderede, at det måtte være stanken fra syge kropsdele inde på stuen ved siden af, der sivede ind ad sprækker i væggen og gjorde min stue flad og flov i smagen. En god grund til officielt at vågne. Der var flere gode grunde til ikke fortsat at foregive at være i koma. Som for eksempel mad. Ikke at jeg ikke fik noget, det gjorde jeg, men det tilflød mig gennem en sonde. Og vin. Det fik jeg i hvert fald ikke sådan her, kun saltvand direkte ind i venen. Et skråplan. Og jeg havde tjekket, hvorfor jeg ikke behøvede at aflægge toiletbesøg. Det ønsker jeg ikke at komme nærmere ind på. Dog må jeg indrømme – da jeg tidligere har vist mig tilstrækkeligt overstadig til at føre den til protokols – at: Jeg tydeligt kunne mærke, at de havde forsømt at pleje min hæmoride. Hvad var det dog for et hospital, det her? Ikke ment på den måde: Der stod Queen Elizabeth på kæmpeblusen og kæmpeunderbukserne og ud over alt deres sengelinned. Men de burde jo tage sig af mine sygdomme, generelt og specifikt. På den anden side: Hvis jeg var dem, havde jeg nok heller ikke tjekket, om der var misdædere i lige dét farvand.

Jeg vidste, hvor jeg befandt mig: Gennem det tykke gardin af regn havde jeg luret på konturerne af London, og det passede fint med det sidste, jeg huskede, nemlig, at jeg sad på min tænkebænk på Tottenham Court Roads nordgående perron. Så kom han, satte sig, tog sit spidse instrument frem og gelejdede mig hen mod rulletrappen med skalpellen i truende nærhed af mine bløddele. Så gjorde jeg det, på vej op ad den rullende trappe sprayede jeg ham med min peberspray, han brølede og faldt sammen og slap sit greb om min hofte, men langede en arm ud efter mig, og jeg faldt, han faldt, landede oven på mig med øjne, der var knebet sammen i smerte. Og så kom den, denne fine, skærende smerte ved ribbenskurvaturen, en smerte, der vandrede opad langs rygsøjlen og blev til en sort smertekanyle i min hjerne. Det var det sidste, jeg kunne huske, før jeg vågnede på et hospital og opdagede, at jeg ikke var klar til at vågne officielt.

Fordi.

Fordi jeg ikke anede, hvad jeg skulle stille op med mig selv, når jeg vågnede officielt. Fordi Keith ikke ville have mig alligevel. Fordi jeg var for gammel. Fordi jeg ikke ville være vågen, når en læge undersøgte mig. Fordi jeg bare ville smutte ud herfra som en skygge i natten; stille som en ninja, adræt som en jægersoldat. På mine egne to ben og uden indblanding, udskrivning og blikke fra en læge, der ville nedlade sig på mig eller ud over mig, eller hvad det nu hedder.

Men ikke endnu. Jeg var ikke klar.

Foruden slangerne og [censureret] havde jeg fundet et ar inden under min alt for store hospitalsbluse. Enten havde de lappet noget sammen, som Lundin skar op, eller også havde de fjernet et organ eller dele af det. Der var et ar uden sting, og det gjorde ikke ondt. Hvilket betød, at jeg havde opholdt mig her i længere tid. Men hvor længe, anede jeg ikke. Jeg vidste, at jeg vågnede for to dage siden og til silende regn. Så havde det været nat to gange siden da. Lige nu var det morgen. Jeg burde have fået serveret en kop kaffe. Alt, hvad jeg behøvede at gøre, var at sætte mig op i sengen og sige: „God morgen, må jeg bede om en kop kaffe, så smutter jeg.“ Men det gjorde jeg ikke. Jeg ville ikke tage stilling til alt muligt. På den anden side: Det kunne jeg jo sagtens gøre alligevel. Jeg kunne ligge her og spille død og tage stilling til alt muligt. Jeg gav ingen mening. Det behøver man heller ikke i min alder. Man må gøre lige, hvad der passer en, hvad jeg da også havde til hensigt.

Det passede mig ikke at – jeg følte mig for sart til at – blive tituleret miss Fisk af en læge, som derefter ville tale til mig på en måde, der klart tilkendegav, at han ikke anede, hvem jeg var, og aldrig havde set mig i pænt tøj. Her var jeg ikke andet end endnu en ildelugtende patient med kropsdele, der var eller havde været ildelugtende og defekte. Vedkommende læge, der havde villet ønske at gennemgå mine defekter og hans reparationer deraf, ville derudover have vidst, at jeg i et tidsrum, der endnu ikke var nøjere fastlagt, ville have [censureret], og jeg ønskede ikke at have en samtale med et menneske, der havde den viden, og da særligt ikke, hvis vedkommende var en mand. Og han eller hun ville have set mine indvolde. Jeg havde aldrig nogensinde haft en samtale med nogen, der havde set mine indvolde. Og det så jeg ingen grund til at lave om på.

Nuvel. Jeg havde skannet lokalet. Der var intet spor af min kalveskindstaske. Måske den var bortkommet. Måske den lå søndertrampet og maltrakteret på Tottenham Court Roads nordgående perron. Måske de havde gemt den i et af skabene. For at få mig til at bede om den. Måske de opbevarede den på et centralt sted, ligesom i et fængsel, så jeg, når jeg blev løsladt, kunne humpe hen til skranken og få hældt samtlige mine ejendele ned i en plastikpose fra Waitrose. Nej, den måtte være her et sted, jeg kunne bare ikke se den. Og hvor var mit tøj?

Det eneste, der ikke tilhørte hospitalet, var det, som stod på mit natbord: to buketter blomster. Den ene gule tulipaner, den anden røde roser, begge fra en mand, sandede jeg i samme øjeblik, jeg slog øjnene op og så dem, for kun mænd kan være så fantasiløse. Begge fra Keith Knight, konstaterede jeg, da det i går lykkedes mig at lange en arm ud og snuppe kortene. God bedring, elskede Fanny, love always K på det ene. Kommer snart igen, love always K, på det andet.

Love always mig her og love always mig der!

Ord, ord, ord – var det ikke ham, der besluttede sig for at gå hjem til sin kone? Hvor let at købe blomst. Hvor let at skrive love always. Men øjensynligt svært at gå fra kone.

Kone.

Kan ikke tåle tanke om kone. Har aversion over for banal blomst.

Det ville sige, at han havde været her to gange. Det ville sige, at han kom igen. Når han gjorde, ville han hjælpe mig, ville han gøre, som jeg sagde. Det manglede bare.

Om Keith: detective chief inspector, London Met; plejede at hade ham, fordi han ikke kastede sig over mig; havde fabelagtig forsoningssex med ham på hotelværelse for nylig – afhængig af dags dato – og drømte om at dele ældrebolig med ham. Vilde fantasier om slentreture med stok ved strand i mild blæst. Så gik han tilbage til kone. Drøm ovre.

Men stod der ikke elskede Fanny? På et af de kort? Love always på dem begge to? Man har et standpunkt, til man tager et nyt. Man har altid lov at håbe. Mange bække små. Climb every mountain.

Nej, han måtte ikke komme nu. Jeg blev nødt til først at tjekke mit ansigt i et spejl. Jeg kunne se frygtelig ud. Jeg ser forfærdelig ud uden makeup. Det ville være ulogisk at forestille sig, at den der Fedeberg havde fordrevet tiden med at plukke mine øjenbryn eller epilere mit hageparti. Jeg måtte vågne, give min tilstand til kende. Bede om min taske og en kop kaffe, før han kom. Hvilken dato var det i dag?

Så kom hun igen, jeg smækkede øjnene i. Der var flere af dem, fire fødder i alt, to par, et på relativt høje hæle, meget let at høre ved siden af bløde, skvulpende sundhedssandaler.

„De har fået besøg, miss Fisk,“ sagde hun og skubbede brutalt til mig med sit sammenrend af pund. Jeg ville aldrig tilgive hende for at have tituleret mig fisk i fejlagtigt flertal. Med hvilket jeg mener, at hun fik det til at lyde, som om der var stimer af mig. Og så den der miss …

Eftersom jeg lige da spillede død over for hele to mennesker, kneb jeg øjnene ekstra grundigt i og kunne derfor ikke se mit besøg, men jeg var også ligeglad, for det var ikke Keith.

„Bare tal til hende, hun kan sagtens høre dig, hun simulerer bare.“

Hvalen daffede af på sine anatomisk korrekte sko. Futte-futte-futte, sagde det. Ukendt kvindemenneske satte sig. Ukendt duft. Meget mærkelig parfume. Plebs.

„Jeg skulle hilse fra--“

„P.J.?“ Den rustne klang af tyve-om-dagen hver dag i løbet af et helt menneskeliv var ikke til at tage fejl af. Jeg håbede ikke, hun var kommet for at eutanisere mig. Kunne ligne hende.

„Hvad er det, du stinker af?“ Polly-Jean plejede at valse rundt i en sky af Gucci.

„Green tea scent, bare en vareprøve, jeg prøvede at finde en gave--“

„Du ville give mig noget, der lugter af grøn te?“

„Det er sgu Arden, så er det i orden.“

„Hun er død, P.J. Og der findes ingen grøn telugt, der er i orden.“

„Jeg gjorde det heller ikke. Jeg har ingenting med. To timer i et stormagasin, og jeg har ingenting med. Jeg turde ikke. Siger meget om dig. Hvordan har du det ellers?“

Ti af de store på, at hun kun var sekunder fra at knække et stykke nikotintyggegummi ud af pakningen og proppe det i munden. Jeg holdt op som en iskold kalkun uden alt det der pjat.

„Kan du ikke finde min kalveskindstaske til mig?“

Jeg lurede på hende gennem usynlige sprækker. Hun gav sig dovent i stolen, så sig mødigt omkring.

„Jeg kan ikke se den.“

Jeg åbnede øjnene. „Så kig dog ordentligt efter, dit lade kvinde menneske. Hvad med de der skabe derovre?“

Hun rejste sig. Så ud, som hun plejede: lille, æterisk, med sort, tjavset, lang page, hvid, ligagtig hud, stor, spids næse, stor, bredlæbet, blodrød mund, store, sorte, sultne narkoøjne, der enten var slukkede eller lyste af vanvid, alt sammen placeret på en meget lille flade. Klikkede rundt på hælene. Åbnede en skabslåge. En til.

„Jo, her er den,“ sagde hun omsider og trak mit femte lem ud.

„Giv mig den.“ Jeg rakte grådigt højre hånd ud og slog knoen på sengebordet, trak tasken til mig, overfaldt den og voldtog den, hev alting ud – pung, personlig digital assistent, peberspray, omega 3, stunkæp, endaparmssmyrsli og makeuppung, som jeg åbnede. Jeg så pudder, eyeliner, mascara og et lille spejl. Men ingen foundation. Og min toilettaske? Åh, nej, hvor – den var jo for pokker på hotellet.

Jeg kiggede på P.J. Hun så træt ud. Og gammel. Hun er mindst ti år yngre end mig, men tror tydeligvis ikke på plastik. Hun tror på performancekunst og opfatter sig selv og sit gradvise forfald som performance. Hun tror også på eutanasi, tvangssterilisation og genpleje, men har altid en undskyldning, når talen falder på hende selv. Uanset hvad, så er vi begge sorthårede, ligblege og har blå øjne: samme palet.

„Hvordan ser jeg ud, og har du noget foundation på dig?“

„Glimrende, lidt gusten måske, ja, det tror jeg …“

„Giv mig den. Nej, er du sød at gå ned og købe nogle gentle cleansing wipes fra Body Shop først?“

„Gå dog ud og få noget vand i hovedet i stedet for!“

„Gå? Hvad dato er det?“ Jeg kom med noget besvær op på albuerne og kiggede krævende på hende.

„Det er i dag den 23. november.“

Den skulle jeg lige tænke over, og så skulle jeg lige regne lidt. Jeg satte mig langsomt helt op i sengen. Og blev straks svimmel. Og forpustet. Lagde mig langsomt igen.

„Hold da op. Jeg har ligget her i fireogtyve dage. Mere end tre uger. Jeg kan ikke gå ud på toilettet. Jeg besvimer. Jeg vil gerne have dem med e-vitamin.“

„Hvad?“

„Gentle cleansing wipes med e-vitamin.“

„Det gider jeg altså ikke. Jeg kan tage nogen med senere.“

„Jeg er her ikke senere. Jeg har tænkt mig at smutte i dag?“

„Tro på det!“

Den lod jeg stå, til den døde af mangel på opmærksomhed.

„Og hvad siger lægen til det?“ spurgte hun. Virkede utålmodig.

„Jeg har ikke tænkt mig at spørge den.“

„Det har du vel ikke, kom!“ Hun tog fat om mine skuldre og prøvede at hive mig op, men jeg gjorde mig tung.

„Jeg bliver svimmel.“

„Altså, hvis du har tænkt dig at smutte i dag, så er det vist meget smart, om du først beviser, at du kan komme så langt som ud på toilettet?“

Jeg hev saltvandsdroppet ud af min blå og gennembankede hånd og [censureret] ud af [censureret] og kom op på albuerne, stemte mig op med den ene arm og så med den anden. Forpustet. Skulle lige sidde lidt.

„Hvad har de egentlig gjort ved mig her?“

„De har fjernet din milt. Skalpellen landede i den. Og rørte vist rundt.“

Jeg pustede. Jeg havde sorte prikker for øjnene. Jeg trængte til at hvile mig lidt.

„Hvad skete der med Lundin? Fik de ham?“

„Selvfølgelig. Han afventer retssag. Det er tvivlsomt, om de får brug for dig, han har tilstået alt, og de har i øvrigt også Julie. Sving nu benene ud af sengen.“

„Der skete ikke noget med hende?“

„Kun en hjernerystelse. Hun har det fint. Jeg skulle hilse. Hun har været på besøg, men du sov bare. Sving nu benene ud af sengen.“

Tanken om alle de mennesker, der havde set mig i komatøs tilstand og uden makeup, var græsselig. Havde munden mon været åben? Havde Keith …?

„Kom nu, for pokker, sving så de ben ud af sengen!“

„Sving?“ Jeg pustede stadig. „Fald lige ned.“

Det tog mig en halv time at komme de fire meter fra sengen til toilettet, på trods af daglige behandlinger med MusclePulse™ og karboanhydrasehæmmere, som skulle modvirke muskelsvind. Benene eksede under mig, og da P.J. omsider åbnede toiletdøren for mig, havde jeg det, som om jeg havde løbet maraton med kulminerende influenza. Og da jeg omsider så mig selv i spejlet, var der kun en ting at råbe: „DU LYVER!“

„Lad nu være med at skabe dig,“ snerrede P.J. træt og holdt mig om livet, mens jeg plaskede vand i hovedet og hikstede. Så tørrede hun mig i ansigtet med hård hånd og et ru hospitalsviskestykke, og jeg var lige ved at græde, men så så jeg det. På væggen over lokummet stod der – med sort tusch eller neglelak:

„Se lige,“ sagde jeg og pegede med en rystende finger. „Hvad betyder det? Og hvem har skrevet det?“

„Aner det ikke, det behøver ikke handle om dig, det kan sagtens være en anden Fanny.“

Hvad? tænkte jeg. Hvad sluger Fanny? Hvem hun så end er.

Men P.J. vendte mig brutalt og forsøgte at få mig bakset tilbage. Jeg kunne ikke bære mig selv, jeg var fem hundrede år gammel og led af fem hundrede sygdomme og havde ikke sovet i fem hundrede år, og hun kunne ikke bære mig, det lille siv, men hvis jeg ikke passede på og tog mig sammen og beviste, at jeg kunne, ville hun måske få hovedpine og tage sin Colt frem og aflive mig som en gammel, syg ko, så jeg gav hende lov til forsigtigt at anbringe mig på toiletsædet, hvorfra jeg var ved at falde hele den lange vej ned. Og så gjorde hun noget, jeg aldrig ville tilgive hende. Ikke alene efterlod hun mig til min egen fornedrelse, men hun råbte også ud på en gang, jeg aldrig havde set: „Undskyld mig, kan jeg få noget hjælp her?“

Futte-futte-futte, lød det snart, og så stod hun gudhjælpemig der, hvalen, og jeg var stadig forpustet. Hun kiggede triumferende på mig og mumlede noget, jeg heldigvis ikke kunne høre. De to madammer tog hårdhændet fat i hver sin side af mig og formelig slæbte mig tilbage til sengen, hvor jeg tilbragte den næste halve time med at hive efter vejret og komme mig. Så skete der noget positivt. Jeg fik en kop kaffe. Og faldt i søvn. Vågnede med et sæt, måtte have fornemmet, at P.J. var ved at liste af.

„STOP!“

„Sov nu bare, jeg kommer igen senere.“

„Fugtighedscreme.“

„Hvad med det?“

„Har du noget?“

„Nope. Det eneste jeg har er flawless finish mousse i farven buff, ingen fugtighedscreme.“

„Giv mig det,“ sagde jeg, rakte hånden frem og blev straks helt mat i overarmen. „Nej, glem det, bare sig derude, at jeg ikke vil have besøg i dag.“

„Jeg skal heller ikke komme?“

„Jo. Er du sød at hente min kuffert på Hotel Jubilee?“ Jeg hørte ikke svaret, men jeg vidste, hun ville lystre – modvilligt måtte jeg sande, da jeg hørte den lille kliklyd fra Nicotinell-foliet, en lyd, der forsinkede den søvn, der ellers ville være kommet væltende, og i stedet gav mig en lille, syrlig irritation at tygge på.

Af samme forfatter

Sådan lyder en salonriffel

Gratis frokost

Som arvesynden

Liebe

Mit smukke lig

Blå hav

Langt fra mig

Martas hjerte

Skadestuen

Mine piger
af Susanne Staun

1. e-bogsudgave 2009
Forside: Henriette Mørk
ePub-produktion: BookPartnerMedia, København
ISBN 978-87-02-09672-9

© Susanne Staun og Gyldendalske Boghandel Nordisk Forlag A/S 2008

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug
må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Slutvignet: Thomas Thorhauge

www.gyldendal.dk
www.susannestaun.com