Angelique Umugwaneza og Peder Fuglsang

RWANDAS
BØRN

En beretning

Gyldendal

Forfatternes tak

Først og fremmest er vi Knud Vilby stor tak skyldige for hans støtte.

Dernæst rettes vores tak mod: Britta Kragh, Lone Lærke Krog, Eugène Munyangoga, Benoit Rugumaho, Nikolaj Stenkjær, Chantal Uwimana, EUC-Thisted og VUC-Thisted.

Herudover har vi sat pris på samarbejdet med forlaget Gyldendal. Således skal Agnete Stjernfeldt og Merete Borre have tak for deres hjælp.

Endelig er vi vores familier stor tak skyldige: Goretti Uwamahoro og Niels Fuglsang, desuden Leonille Niyonsaba, Sigrid Gjessing og Isse Fuglsang.

Angelique og Peder

Til dig min kære Mama og til dig min
kære storebror Théogène, med stort
savn og megen kærlighed.

Til dig min kære lillesøster Goretti
og til dig min kære lillebror Adrien.

Til dig kære Beata og din familie.

Og til alle jer Rwandas børn,
ofre for det rwandiske dobbeltfolkemord.

Barndom i Gikongoro

Min farfar ejede et stort stykke jord i præfekturet Gikongoro i det sydlige Rwanda, som han havde delt mellem sig selv og sine syv sønner. Her blev jeg født i 1980 og voksede op i den lille landsby sammen med Mama og Papa, hans søskende, deres børn og mine bedsteforældre samt mine egne søskende.

Min Papa arbejdede som tolder. Papa fortalte, at han havde været en dygtig elev i primærskolen. I Rwanda er skolen delt op i en underskole, der kaldes primærskole, en sekundærskole og så universitetet. Når man bliver færdig med primærskolen, skal man op til en national prøve, der giver adgang til sekundærskolen. Sekundærskolerne i Rwanda var alle kostskoler i min Papas tid, og der var grænser for, hvor mange elever de kunne optage hvert år. Papa fortalte, at han bestod prøven, men at han ikke kom ind, fordi en rigmand, hvis søn var dumpet, havde bestukket sig til Papas plads. Da Papas familie ikke kunne konkurrere økonomisk med den rige far, gav de op, og i stedet måtte Papa vente på at blive gammel nok til at blive optaget i hæren. Papa blev soldat. Da han skulle giftes, gik han ud af hæren og fik en stilling som tolder.

Papa fortalte os stolt, at den elev, der optog hans plads, kort efter optagelsen blev smidt ud af skolen, fordi han var for dum. Hvad den dumme elev nu lavede, vidste Papa ikke, men en ting vidste han: at han selv var tolder, og at han kunne forsørge sin familie. Papa sang om det, når han blev fuld. Han sang sine egne selvdigtede sange om, at han blev gift, og han sang om os børn i den rækkefølge, vi var blevet født. Vi kunne godt lide, når Papa var fuld, fordi han var så sød. Mama brokkede sig derimod over Papas hyppige beruselse. De var meget glade for hinanden.

Mama havde en ’husmoruddannelse’. Faktisk var min Mamas mor fra Burundi, og i en tidlig alder blev Mama sendt til Burundi til sin mormor. Da Mama blev syv år, begyndte hun i skole. Mama glædede sig til skolen, men allerede den første uge oplevede hun, at hendes lærer slog et barn så voldsomt, at barnet begyndte at bløde. Da Mama kom hjem, fortalte hun sin burundiske mormor, hvad hun havde set, og mormoren forbød hende at vende tilbage til den skole, hvor man slog på små børn, så de blødte.

Mama elskede sin mormor så meget og adlød naturligvis ordren om at blive beskyttet mod en fjendtlig verden. Ingen måtte slå på små børn, det havde mormoren sagt. Mama vendte først tilbage til Rwanda, da hun var 16 år. Her kom hun på en skole, hvor man lærte unge, analfabetiske piger at læse og skrive og ikke mindst at sy, hækle, strikke og brodere. Mama strikkede selv vores tøj, broderede selv vores duge, og hun var god til at pynte, især når vi skulle have gæster.

Papa var ofte væk på grund af sit arbejde. Han blev flyttet fra det ene grænseområde til det andet, så det var Mama, der var hjemme i det daglige og tog sig af mig og mine søskende: min lillesøster Goretti, storebror Théogène og min lillebror Adrien.

Der var mange mennesker og meget kærlighed i min opvækst, og der var altid nogen hjemme, for Mama var gudmoder til mange piger i området, som passede os, når der var brug for det. Og så var der onkel Athanase. Athanase var egentlig min fars lillebror; men han var som en storebror for mig. Jeg elskede onkel Athanase. Han tog sig meget af mig, og så elskede han at blande sig i min påklædning, som han gik meget op i – noget, som ofte affødte uenigheder med Mama.

Vores familie var katolsk, og for Mama var det vigtigt, at vi netop var katolikker. Det var simpelthen utænkeligt, at hun ikke var i kirke til søndagsmessen, og når hun kunne få tid til det, gik hun også til morgenmesse de andre dage.

Fra vi var helt små, var vi børn med Mama i kirke, og på hjemvejen blev vi hørt i de katolske bønner. Hjemme fortsatte hun med at lære os „Fadervor“ og „Ave Maria“ og læse op fra „Igitabo cy’umukristu“ („Den troendes bog“ på kinyarwanda). Den var fuld af bønner, som vi skulle gentage efter hende, og hun lyttede altid glad til vores anstrengelser. Indimellem gad vi selvfølgelig ikke, men ville hellere lege. Så fandt Mama pisken frem. Den var vi bange for, så vi satte os ned og hørte tålmodigt på bønnerne og gentog dem flittigt efter hende. Ved sengetid satte Mama sig hos os børn og bad. Vi skulle lære at bede.

Mine bedste veninder var min kusine Nellie og Mamas guddatter Faida. Vi legede og sang og gik i kirke sammen og havde det enormt sjovt. Familien betød meget, den var der altid.

Da jeg blev syv år, begyndte jeg i skolen. Théogène var startet året før. Papa indskærpede os, at vi ville blive straffet hårdt, hvis vi pjækkede. Jeg var virkelig bange for Papa, bange for, at han skulle slå mig, så jeg passede samvittighedsfuldt min skole. Han var skrap, Papa. En rigtig autoritet.

Anderledes med Athanase, som var så stolt af mig og for enhver pris ville have mig til at være den bedste i klassen. I slutningen af første klasse skulle jeg til prøve, og det var så vigtigt for Athanase, at det gik mig godt. Årsprøven blev afsluttet med en præsentation, hvor alle eleverne fik karakterer for et eller andet håndarbejde eller sløjdarbejde. Mama ville have, at jeg lavede et tæppe selv; men det kunne jeg ikke finde ud af, og jeg ville ikke. Jeg vidste ikke, hvad alt det der med karakterer gik ud på, og jeg var også ligeglad. Så da dagen for præsentationen nærmede sig, og jeg endnu ikke havde fået lavet noget at vise frem, blev Athanase bekymret. Han kom op at skændes med Mama og forsøgte at forklare hende, at jeg bare var en lille pige, og at hun måtte hjælpe mig, så jeg kunne klare prøven. Mama blev sur, men gik alligevel i gang med at lave et lille, fint tæppe til mig. Det blev perfekt, og jeg fik en god karakter. Eller rettere: Mama fik en god karakter.

Som det er skik i Rwanda, mødte forældrene op sammen med børnene til den sidste skoledag, hvor alle karaktererne blev læst højt. Papa var med, og da mit navn blev læst op sammen med min klassekammerat Clementines på en delt førsteplads, og forældrene klappede, var han meget stolt. Vi gik hjem hånd i hånd, og det var uforglemmeligt.

Athanase blev jublende glad og svang mig højt op i luften. Han skulle selvfølgelig også lige hen og prikke til Mama og sige: „Hvad sagde jeg? Det var da forsøget værd!“ Og det var sandt. Hvis Mama ikke havde hjulpet, havde jeg ikke fået førstepladsen, for alle karakterer talte med, også håndgerningskarakteren. Gad vide, om Clementine og de andre også havde fået hjælp?

Der var tre etniske grupper i Rwanda: Twaerne, pygmæerne, som var kommet først, og som var meget primitive. Dernæst kom hutuerne og siden tutsierne. Sådan fik vi det fortalt.

Der var ikke mange twaer, og de boede isoleret fra os andre. De fleste levede af at sælge hjemmelavede krukker og var meget fattige. Deres børn gik ikke i skole, selv om det var gratis for dem i modsætning til hutu- og tutsibørn. Twaerne var beskidte, havde vi fået at vide, og vi måtte ikke spise af deres mad. Deres hytter var små og usle.

Tutsierne og hutuerne giftede sig på kryds og tværs med hinanden, mens de få twaer var en gruppe helt for sig selv, og der var ingen, der ville være sammen med dem. Jeg kan faktisk ikke erindre et eneste ægteskab mellem en hutu og en twa eller mellem en tutsi og en twa. Det gjorde man bare ikke. Der blev set ned på twaerne, og vi børn havde fået indprentet, at vi skulle holde os fra dem.

De mange hutuer og de langt færre tutsier i Gikongoroområdet var agerbrugere og levede af deres afgrøder. Mange af dem var ligesom min farfar ganske velstillede bønder med både planteafgrøder og kvæg.

Min familie, som var hutu, var nære venner med en tutsifamilie, hvor faderen var lærer og underviste på min skole. Han hed Mudenge, og han og Papa havde en aftale om, at han tog sig af alt, der havde med skolen at gøre, når Papa ikke var hjemme. Mama blandede sig ikke i skoletingene, hun skulle bare sørge for, at vi fik en madpakke med, når vi om morgenen forlod hjemmet. Men vi vidste altid, hvor vi kunne finde Mudenge, hvis der var problemer, og jeg tænkte aldrig over, at vi tilhørte hver vores etniske gruppe. Når jeg var på besøg hos dem, fortalte Mudenges moder mig om dengang, Rwanda var et kongerige, og hun forsøgte at lære mig kongerækken. Kongerne var tutsier.

Der var kun få offentligt ansatte på et vist niveau som Papa og Mudenge i området. Disse ’tjenestemænd’ kom som oftest fra familier med jord, og der var status i at have forældre, der tjente en fast, rimelig løn. Min far var ikke velhavende; men både han og Mudenge havde mere end de fleste andre.

Efter søndagsmessen slentrede vi som regel rundt uden for kirken og snakkede med de andre. Vi børn elskede det, og tit og ofte kom der nogen hen og spurgte os om, hvad vores far lavede. Dengang tænkte jeg ikke så meget over det, men senere er det gået op for mig, at det var vores tøj, der fik folk til at spørge. Mama gjorde nemlig meget ud af, at vi skulle være fine til søndagsmesserne. Jeg var altid i hvid kjole.

De familier, der var tæt på min, var også økonomisk solide familier. En slags lavere middelklasse, hvis fædre havde meget til fælles. De besøgte hinanden og snakkede om deres arbejde, om nyhederne i radioen, om hvem der havde sagt hvad, om politik og den slags. Og så havde de et samvær, som jeg ikke rigtig forstod. Det gik ud på, at de fulgte fodboldkampene i radioen og væddede om resultaterne. Så sad de og drak bananbrændevin og råbte højt. Papa tabte rigtig mange penge på den måde, og Mama blev meget sur. Derfor blev enden på det, at Papa holdt op med at vædde.

Da vi var en otte-ni år skulle Théogène og jeg til vores første kommunion, altså til alters for første gang. Vi fik katekismusundervisning sammen med en flok jævnaldrende i kirken og lærte buddene, sakramenterne, bønnerne og bibelhistorie. Vi fik at vide, at menneskene er syndige, og lærte om de forskellige synder, og hvad synd var. Der var definitioner på alt, og vi skulle lære det hele udenad. Mama gik meget op i, at vi skulle bestå den lille prøve i katekismus, før vi kunne få lov at gå videre til det næste skridt, som var skriftemålet. Vores undervisere lærte os, at alle mennesker var født med arvesynden og havde fået syndsforladelse ved dåben. Siden da havde vi imidlertid begået nye synder, og det var dem, vi nu skulle have syndsforladelse for. Vores underviser sagde også, at ethvert brud på de ti bud var en synd. At vi havde begået synder, forstod vi godt, for vi havde mange gange været uartige mod vores forældre, neglet småmønter fra dem, bandet og den slags. Alt dette var brud på de ti bud, vidste vi, så vi kunne godt indse det rigtige i at skrifte.

Vi lærte ritualerne, altså hvordan det hele foregik ved skriftemålet, og jeg glædede mig til kommunionen. Bl.a. fordi de voksne havde fortalt, at nadverbrødet smagte som honning. Det så vi frem til.

Da den store dag endelig kom, blev vi delt op i to hold, som skulle skrifte for hver sin præst. Mens vi ventede, tænkte jeg meget på de synder, jeg ville skrifte, og jeg var nervøs, meget nervøs. Så kom præsterne. Den ene var sort, den anden var en langskægget, hvid mand. Sådan et skæg havde jeg aldrig set. Jeg blev bange. Ham ville jeg i hvert fald ikke skrifte til. Vi børn plejede at fortælle hinanden skrækhistorier om, hvordan hvide mennesker spiste små, sorte børn, og skægget gjorde påstanden mere end sand.

Der var godt nok nogle hvide præster i vores sogn, som forestod messerne indimellem og talte kinyarwanda, mit sprog. Det var fint, så længe de holdt sig deroppe ved alteret, langt væk fra mig. Men at skulle være så tæt på hinanden i skriftestolen var en anden sag.

Uheldigvis skulle mit hold skrifte hos den hvide præst. Jeg var panisk og ville skifte hold; men det var umuligt. Børn skulle opføre sig ordentligt og gøre, som der blev sagt. Jeg rystede, da jeg gik ind til skriftefaderen, og da jeg knælede derinde, kunne jeg pludselig ikke længere huske, hvad jeg skulle, og hvad jeg havde planlagt at sige. Så jeg bekendte alle de synder, som vi havde gennemgået i undervisningen i hurtigt tempo. Jeg fik blandt andet fortalt, at jeg havde bedrevet hor og slået ihjel og meget andet. Det skulle bare overstås. Så fik jeg absolution, syndsforladelse, og skyndte mig lettet ud. Endelig kunne jeg trække vejret frit igen.

Vi var fine og glade den dag, vi modtog kommunionen. Nadverbrødet smagte godt nok ikke som honning; men vi følte, at vi var kommet et vigtigt skridt videre i kirken, og Mama var lykkelig.

Derefter ville Mama opdrage mig til at blive den pige, hun selv havde været. Hun havde været med i en katolsk børneog ungdomsbevægelse, der hed „Mouvement de Saint François Xavier“. Senere har jeg fundet ud af, at François Xavier var en portugisisk helgen fra 1500-tallet. Bevægelsen ligner meget en spejderorganisation, og Mama var vild med den. Det skulle jeg så også være. Det passede mig ikke rigtig; men da jeg sagde det til Mama, protesterede hun energisk på bevægelsens vegne. Det blev til, at vi indgik et kompromis.

Gennem længere tid havde jeg nemlig bedt Mama om lov til at høre radioteateret tirsdag aften, noget, hun stædigt havde nægtet mig med den begrundelse, at det kom på et tidspunkt, hvor små børn burde ligge i deres senge. Nu indvilgede hun imidlertid i, at jeg godt måtte høre det, hvis jeg tilsluttede mig hendes bevægelse. Så var jeg solgt, og begejstret tog hun sine ungdomspapirer frem og begyndte at fortælle mig om bevægelsens ti bud, som jeg skulle lære udenad. Det var noget om næstekærlighed, og det var fint med mig. Bare jeg fik lov at høre radioteateret hver tirsdag aften.

Så sad Mama derhjemme og troede, at jeg var på vej i hendes retning. Det var jeg imidlertid for det meste ikke, for jeg snød hende. I stedet for at være aktiv i hendes bevægelse gik jeg som oftest hen i en lokal børnegruppe, der hed „Légion de Marie“. Her sang og dansede man og bad med rosenkrans. Det ville jeg meget hellere. Christine, en af Mamas guddøtre, der elskede Jomfru Maria, var leder af børnegruppen, og hun fortalte os om den hellige jomfru og om rosenkransen. Hun ville være nonne, og hjemme hos hende var der en masse billedbøger om helgener og helgeninder. Især tre af dem husker jeg.

Den ene handlede om Anuarita, en ung, zairisk nonne, der blev dræbt af en oberst, der ville i seng med hende. Da nonnen ikke ville bryde sit kyskhedsløfte, blev hun stukket fem gange i hjertet med en kniv og døde.

Den anden bog fortalte historien om en lille, sudanesisk pige, Bakhita, som blev stjålet og solgt flere gange og endog tortureret af sin arabiske herre, der gjorde hende smukkere ved at tatovere hende, så hun kunne blive afsat. Senere endte hun i en italiensk familie, der passede hende, og til sidst blev hun nonne.

Historien i den tredje bog handlede om en zairisk fyr ved navn Bakanja, som blev pisket til døde, fordi han ikke ville skille sig af med et kors, som han bar om halsen.

Mine veninder og jeg læste bøgerne om og om igen. Hvor var det godt at dø for Guds skyld! Så kom man direkte i himlen uden at skulle igennem den frygtelige skærsild, som Christine fortalte os så meget – og så levende – om. Nonnelivet måtte være det fuldkomne, syndfrie liv, forestillede vi os. Vi tilbad de nonner, vi læste om, som hellige mennesker, og vi var enige om, at vi ville være nonner, når vi blev store.

Jeg fortsatte i „Le´gion de Marie“; men jeg ville også gerne videre, så jeg tilsluttede mig et kor, der hed „Urumuri“ („Ly-set“). Vi sang og dansede til offertoriet omkring det store alter, hvor præsten var koncentreret om at velsigne brød og vin, så det kunne blive til Jesu Kristi legeme og blod. Mama var meget stolt over at se mig deroppe ved alteret, og det fik betydning for hendes kirkevaner. Vi havde nemlig normalt to messer søndag formiddag, og tidligere gik hun altid til den tidlige messe. Nu ændrede det sig, sådan at hun altid valgte at gå til den af de to messer, hvor vi dansede. Den omsorg, der lå i det, betød meget for mig.

Imidlertid begyndte min lillesøster, Goretti, at gå til messetjenerundervisning, og hun kom hjem og fortalte om alt muligt – navne på alt det, der står i sakristiet, hvad de forskellige dele af præstens dragt hedder, og hvordan man forbereder det hele inden messen. Jeg blev voldsomt misundelig og jaloux på hendes viden og ville også være messetjener, så jeg meldte mig og blev til min store glæde optaget.

Papa var ikke særlig kirkelig. Han var mest en slags ’helligdagskatolik’. På helligdagene kom der imidlertid ofte så mange mennesker til messen, at der ikke var siddepladser nok, og folk måtte stå op. Det gad Papa ikke, så han gik på værtshus, hvor vi andre bagefter fandt ham i virkelig godt humør. Så fik vi børn en sodavand, inden vi fortsatte hjemad.

Pigen Angelique havde et trygt og lykkeligt barndomsliv.

Rwandas børn. En beretning
Af Angelique Umugwaneza og Peder Fuglsang

1. e-bogsudgave 2009
ePub-produktion: BookPartnerMedia, København
ISBN 978-87-02-09850-1

© Angelique Umugwaneza, Peder Fuglsang
& Gyldendal 2008

Kort: Steen Frimodt

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug
må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk