Knud Sørensen

Erindringer

Et stykke af min tid
og
Kun slutningen mangler

Gyldendal

1

Jeg greb fat i det stykke af tiden, der skulle blive mit, lørdag den 10. marts 1928, en vinterdag uden sne, men med en temperatur, der svingede mellem nul og fem graders frost. Det var vistnok kl. nitten, det skete, for min far fortalte mig engang, at jeg lige netop nåede at overdøve Pressens Radioavis, noget, som jeg senere lærte at afholde mig fra.

Men altså ikke den dag, og min far fik næppe heller ro til at læse dagens Vendsyssel Tidende og gik derfor glip af at læse om, at Staunings forslag om importafgift nu for anden gang var blevet nedstemt i Folketinget, efter at det endnu en gang var afvist af Madsen-Mygdals Venstre-regering og dens støtter. Han fik heller ikke læst, at „De Hjemløses Tog er opløst i Ro“ i Vejle, og at politiforstærkningen fra København var sendt tilbage, efter at Vejle Kommune havde givet de arbejds- og hjemløse morgenmad og forsynet dem med en madpakke til hjemrejsen, uden at avisen fik forklaret, hvor en hjemløs har sit hjem. Heller ikke nyheden om en modrevolutionær bevægelse i Rusland fik han tid til at studere. Og at englænderne havde produceret en kæmpeflyvemaskine til hele tyve passagerer, og at der på Lolland var født en kalv med to haler, hvoraf den ene udgik fra panden, forblev han sikkert uvidende om.

Alt det, fordi jeg blev født som et velskabt barn med normal lyd i et trygt hjem, hvor faren havde fast arbejde.

Det med fast arbejde var noget i retning af en lykke. For det gjaldt for mange, at tiden trods en vis økonomisk fremgang i samfundet som helhed var en hård og utryg tid. Arbejdsløsprocenten lå på omkring de femten, og det at være arbejdsløs blev af mange betragtet som noget i retning af uafvendelig skæbne. Fra det halve år, jeg gik i søndagsskole midt i trediverne – ikke efter mine forældres tilskyndelse, men fordi nogle af mine legekammerater skulle gå der – husker jeg, at vi blev spurgt, hvad vores fædre lavede. Flere svarede „arbejdsløs“, og det blev åbenbart betragtet som en stillingsbetegnelse på lige fod med trafikassistent eller ekspedient eller manufakturhandler. Jeg husker også, at det meget tit ringede på døren derhjemme, og udenfor stod en mand med kasketten i hånden og spurgte, om der kunne blive en skilling eller en madpakke til en rejsende. Sådan kaldte de sig, de arbejds- og hjemløse, „rejsende“. Tit spurgte de også, om de ikke kunne grave have eller gøre andet forefaldende arbejde for et måltid mad. Vi havde ingen have, men det var mange madpakker med en spegepølsemad, en leverpostejmad med asie og en ostemad, som sådanne rejsende kunne gå videre med. Ind i lejligheden kom de aldrig. Der boede trygheden og jeg.

Stedet, hvor jeg blev født, var soveværelset i den lejlighed, som mine forældre beboede på adressen Svanelundsvej nr. 6 i Hjørring.

Hjørring var dengang en by med ca. 11.000 indbyggere. Folk, der boede der, var stolte over, at det var en gammel by, der fik købstadsrettigheder allerede i 1243, og at det var amtsbyen. „Vendsyssels Hovedstad“ kaldte man den gerne, og der var da også en amtmand i byen, et centralsygehus, et centralbibliotek, et gymnasium, og så var byen også et jernbaneknudepunkt, statsbanelinjen gik igennem, og tre privatbanestrækninger udgik fra den. Der var også fabrikker, særlig stolt var man over, at bisquitfabrikken „Oxford“ var landskendt, og ordet „oxford“ var i den grad synonymt med kiks, at jeg engang har hørt et kikset straffespark i en fodboldkamp betegnet som en „ren oxford“. Også bryggeriet Vendia var med til at opbygge byens selvfølelse, selv om den vendsysselske humor heller ikke her fornægtede sig, „væn-dig-af“ kaldte man bryggeriets pilsner. Og naturligvis var forretningerne i Hjørring lige så gode som dem i Aalborg. Man følte sig virkelig som boende i verdens centrum, men skelede dog med nogen ængstelse mod øst til opkomlingen Frederikshavn, som havde den frækhed at overhale Hjørring, når det drejede sig om folketal. „Gaden derude ved Kattegat“ kunne man høre den lidt nedladende omtalt.

Og Hjørring havde altså en vej, der hed Svanelundsvej. Det var vejen, der forbandt det egentlige Hjørring, der lå nord for banen, med det såkaldte villakvarter, hvor en del af byens solide borgere, som f.eks. en overlærer, en dommerfuldmægtig, en overlæge, en lektor, en overbetjent, en landinspektør, en grosserer, en murermester, en malermester og en dyrlæge boede i egne villaer.

Villa kunne man dog ikke bruge som betegnelse for det hus, hvor jeg skulle tilbringe de første syv-otte år af min barndom. Det var et hus, som mere lignede hovedbygningen på en proprietærgård, der ville syne af lidt mere, end den i virkeligheden var. I hver ende af det lange hus var der to fulde etager, og mellem disse lidt tårnagtige, firkantede dele af bygningen var der et dengang uudnyttet loft under det gråsorte skiffertag.

Hvad der dog i nogen grad ødelægger det herskabelige ved huset, er den manglende symmetri i facaden. Indgangspartiet ligger for langt til venstre, når man står og kigger på bygningen, og det skyldtes, at stueetagen var delt i to lejligheder, en stor til højre, som beboedes af ejeren, branddirektør og tidligere borgmester Andreassen, der også havde sit kontor dér, og så en lille til venstre, og det var dér, mine forældre „sad til leje“, som min farmor, husmandskone i Hune ved Blokhus, ville have udtrykt det – hvis hun da overhovedet havde nævnt det. Som stor dreng hørte jeg hende engang sidde og snakke med andre koner fra sognet om, hvordan det var gået børnene fra nogle af egnens andre hjem:

„Og så Jens Peters Kristians?“

„De bor jo søndenfjords.“

Der kom en lille pause i samtalen. Så spurgte farmor:

„Og hvordan går det dem så?“

„Joh, de sidder da til leje,“ og så var det emne uddebatteret. De boede søndenfjords, og de sad til leje. Hvad os angår, har det trøstet min farmor, at Hjørring ikke var en søndenfjordsk by, og at min far – skønt altså kun lejer – havde en god fast stilling med pension. Det var hun stolt over, og det var på den tid – foruden det at være ejer – det højeste, man kunne nå i samfundet, når man var kommet til verden på et husmandssted.

Lejligheden, vi beboede, bestod af tre værelser en suite – et udtryk, som jeg dog ikke har hørt brugt i min barndom – med længdeaksen vinkelret på husets facade (der var en tilbygning på husets bagside, så der blev plads til os). Fra den entré, der var fælles for husets lejligheder, kom man direkte ind i dagligstuen møbleret med arvestykker fra min mors familie samt to bogreoler. Jeg er ikke fra et hjem med klaver, men fra et med bogreoler, hvor bl.a. Bjørnstjerne Bjørnson, Holger Drachmann, Svend Fleuron, John Galsworthy, Jack London og Johan Skjoldborg delte hyldeplads med min fars yndlingsforfatter Knuth Becker, som jo oven i købet var født i Hjørring og boede i Søndergade 9. Hans lejlighed var blevet indrettet i nogle tidligere restaurationslokaler, efter at KFUM havde købt hele ejendommen, hvori også „Becker’s Maskin-Oplag“ havde til huse, med det ene formål at få restaurationen nedlagt. Her i det hus, hvor Carl Henrik Knuth altså også var født i 1891, boede han med sin kone Mette, indtil han gik i permanent eksil søndenfjords på Waar Hovedgaard i 1943, efter at han og familien nogle måneder før var blevet overfaldet af tyske soldater under en aftenlig spadseretur i Svanelunden. Men jeg har altså boet i by med ham i knap seksten år uden dog nogensinde at se ham eller i hvert fald uden at have været klar over, at det var ham, jeg havde set. Også en anden stor forfatter, som jeg af gode grunde heller ikke har set, var født i Hjørring. Det var i 1868, og han boede i Strømgade 7 til efter studentereksamen i 1886. Det var Henri Nathansen, som dog ikke var repræsenteret i den sørensenske bogsamling. Til gengæld blev hans translokationssang fra Af Hugo Davids Liv i min tid sunget hvert år ved skoleafslutningen på Hjørring Gymnasium med undtagelse af ét år, 1945, da en ny rektor Chr. N. Brodersen, for hvem Thøger Larsen var næsten den eneste ene, udskiftede den med „Danmark, nu blunder den lyse nat“. Det førte nærmest til revolution, så året efter – da jeg blev student – sang vi igen Nathansens „Hør et ord, du unge slægt/ inden skoleåret slutter …“ (men vi sang dog også om Thøger Larsens blundende, lyse nat).

Og nu jeg er ved litteraturen i min barndomsby, må jeg ikke glemme byens bestseller, den årlige skattebog med sin fortegnelse over, hvor meget hver enkelt borger var pålignet i skat. Den blev erhvervet på udgivelsesdagen, og specielt min mor fulgte interesseret med i de indtægtsforhold, der kunne aflæses ud af den pålignede skats størrelse. Venner og bekendte, naboer og mine klassekammeraters fædre interesserede hende, men mest naturligvis hendes bror, der var maskinmester på elektricitetsværket. Havde han tjent mere eller mindre end min far? Godt nok var penge og indtægtsforhold ikke noget, man talte om, men man læste ivrigt om dem, sådan i det skjulte. For skattebogen stod naturligvis ikke i bogreolen. Den var ikke synlig, den lå på en hylde under det runde såkaldte „genforeningsbord“, hvor en mosaik i bordpladen viste Christian X ride over den gamle grænse i juli 1920, og der lå den skjult af en lysedug, men var let at få fat i.

Litteraturen førte mig på afveje. Jeg var ved at fortælle om lejligheden, men om resten af den er der ikke så meget at fortælle. Fra dagligstuen gik man ind i spisestuen, som ud over et spisebord med stole og et par skabe også rummede den sofa, som min far sov til middag på i præcis tyve minutter hver dag. Tredje værelse var soveværelset, og fra det var der en lille trappe ned til køkkenet. Et wc – et rigtigt wc med træk og slip – fandtes ved baggangen. Nåja, der var også et pulterkammer, som jeg husker som meget, meget mørkt fra de få gange, hvor min mor lukkede mig inde i det som en – sikkert velfortjent – straf for et eller andet.

Sådan var rammen om mine første år.

Af samme forfatter

Eksplosion (s.m. Preben Wölck), 1961

Den røde kaffekande, 1965

Forsvar for robotterne, 1969

Revolutionen i Tøving, 1972

Drømmen om græskar, 1974

Landlige digte fra revolutionen i Tøving, 1974

Fodtur til det nordlige Mors, 1976

Slutsedlen, 1977

Beretninger fra en dansk udkant, 1978

Bro over Sallingsund, 1978

Historie om Martin, 1979

Bondeslutspil, 1980 (ny udvidet udgave 1985)

Om vinteren hænger jeg Fur op på væggen, 1980

Sådan var det (antologi red. s.m. Hans Reusch), 1981

Pletter på kortet, 1982

Men skorstenen står der endnu (s.m. Lena Bjørn), 1983

St. St. Blicher. Digter og samfundsborger, 1984

Årtusind efter det sidste (s.m. Preben Wölck), 1984

Herude på landet (s.m. flere forfattere), 1985

Goldschmidt – en fortrolig fremmed (tekstudvalg), 1985

En landsbyhistorie, 1986

Kunst på Mors, 1986

Hvad skal vi med solnedgangen? 1987

Marginaljord, 1987

Danmark mellem land og by, 1988

En ny tids bonde (red. s.m. Bent Jensen), 1988

Historier fra engang, 1989

En dreng fra Dragstrup, 1990

Op over den lave jord. En bog om Johan Skjoldborg og hans tid, 1990

Naboskab, 1991

Sandemoses ryg, 1992

Rundt omkring, 1993

Samhørighed, 1994

Hvor bor kulturen? 1994

En tid, 1997

Man skal bare passe tiden, 1998

Som man ser det, 1998

En befrielse, 1999

Dagligdagen, 2001

Digterne omkring Limfjorden, 2002

Den aften da Børglum Kloster ikke var der, 2003

Severin Weiersøe. En landsbydegns historie, 2005

Et stykke af min tid, 2006

Kun slutningen mangler, 2008

Naturligvis, 2009

Erindringer

Knud Sørensen

1. e-bogsudgave 2011

ePub-produktion: BookPartnerMedia, København

Forside af Sven Reiner Johansen

ISBN 978-87-02-10048-8

© Gyldendal 2010

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk