Kristina Aamand og Asif Uddin

Mødom på mode

Beretninger om skik og brug
blandt indvandrere

Gyldendal

Til vores børn
Sophia, Noah, Liv My & Bror

Bitter te

Jeg står og falder i staver, mens jeg anretter tebakken. Der er kommet gæster, Uncle Brahim, en nær ven af familien med sin kone og deres yngste datter. Det er en tradition, at ingen gæster kan forlade vores hjem uden at have fået tilbudt te. Heller ikke selv om gæsten voldtog mig på forsædet af sin bil, da jeg var seksten år. Det er nu otte år siden, og hverken min familie eller mine veninder kender til overgrebet. I dag er jeg socialrådgiverstuderende og bor hjemme hos mine forældre med mine to søstre og min bror.

Jeg sætter hjemmelavede sukkerkager fyldt med dadler og nødder på min mors fine bakke, hvor der er et billede af dugvåde røde roser omkranset af en gylden plastickant. Jeg retter på tørklædet og lader hånden strejfe den lille sølvbroche, som holder det sorte stof på plads. Jeg har en lang sort nederdel på og en sort langærmet bluse. Jeg kan høre min mors stemme kalde inde fra stuen, yallah yallah Zeham, hvor bliver teen af, skal vores gæster dø af tørst? Jeg har lyst til at svare, ja, endelig, lad dem dø en langtrukken og pinefuld død, men selvfølgelig holder jeg min mund og træder smilende og barfodet ind i stuen.

Da jeg træder ind i stuen, ser jeg op på min afdøde farfar Osaman, han hænger på væggen over sofaen, hvor vores gæst Uncle Brahim sidder med sin kone og deres yngste datter Laila. Min farfar Osaman er en svær mand at overse, for portrættet er næsten en meter højt. Det er et kæmpemæssigt forstørret fotografi, hvor farverne helt tydeligt er retoucheret med teknik af meget ringe kvalitet, made in Damascus. Rammen er forgyldt, baggrunden er grøn, og i centrum troner Osaman klædt i hvid kjortel, hvid turban og med armene foldet højtideligt hen over brystet. Hans ansigtstræk er skarpe, høje kindben, smalle mørke øjne, store buskede øjenbryn, der mødes på midten, og antydningen af en sammenkneben mund godt skjult af det lange sorte skæg og moustachen. Selv om der ikke er et smil at spore i hans alvorlige ansigt, så ved jeg, at han var en venlig mand. Han behandlede sine tre koner fuldstændig ens, i overensstemmelse med Koranens forskrifter. Han gjorde aldrig forskel, til trods for at den første kvinde, han blev gift med, aldrig velsignede ham med børn. Alle talte om, at det var et ægte kærlighedsægteskab, selv om det var ufrugtbart som den ørken, der omkransede deres landsby. Han kaldte mig altid for habibi, det betyder skat på arabisk. Jeg ser på portrættet, og han stirrer tilbage på mig med det blik, som kun en ægte patriark kan mestre, og jeg hører hans stemme i mit hoved, som blidt siger: habibi, hvorfor tænkte du dig ikke om? Du er familiens ansigt, det var dit ansvar at holde det rent. Jeg kan høre skuffelsen og sorgen i hans stemme, som om han står lige ved siden af mig. Jeg er jo trods alt hans habibi.

Jeg kan mærke det bløde tæppe under mine fødder, træder helt hen til bordkanten og sætter mig på knæ foran marmorbordpladen, mens jeg smilende og med nedslået blik placerer tebakken foran gæsterne. På sofaen foran mig sidder Uncle Brahim i sin arabiske kjortel, veltilpas og godt tilbagelænet i de røde puder med perlebroderiet. Ved hans side sidder hans kone, lille og buttet med det storblomstrede pink tørklæde bundet i en stor knude under hagerne. Uncle Brahims kone, som jeg faktisk ikke ved, hvad hedder, for hun går under navnet mrs. Brahim, tilbyder mig smilende hjælp med teen. Jeg takker, men afslår og skynder mig at skænke teen, mens min far og Brahim diskuterer dagens nyheder. De taler om, at det er H.C. Andersens 200 års fødselsdag, og at Brahims kone skal ud og se Den Lille Havfrue ved Langelinie og på Nationalmuseet med kvindeklubben og en sagsbehandler fra kommunen. Uncle Brahim fortæller om, dengang nogen huggede hovedet af Den Lille Havfrue. ‘Hvad er det her for et land’ siger Brahim på arabisk, ‘at have en nøgen kvinde siddende på en sten, til beskuelse for alle, det er da underligt, at der ikke er nogen, som har hugget hovedet af hende for længe siden. Hvad er det for en lektie at give sine kvinder. Det er som at sige, tag dit tøj af, og du bliver berømt. Nu har min kone været her i landet i ni år, og hun kender ikke noget til Den Lille Havfrue, det har jeg sørget for. Og nu skal hun tvinges til at se på en kvinde uden tøj, og det kalder de for integration.’ Min far nikker samtykkende.

På de lange lune sommeraftener går hele min familie ofte en tur på Langelinie. Vi køber vaffelis dyppet i flydende varm chokolade, og hver gang besøger vi Den Lille Havfrue. Jeg har hørt eventyret i skolen og har fortalt mine forældre om H.C. Andersen og den ulykkelige, skæbnesvangre kærlighed mellem prinsen og fiskekvinden. Men her foran Brahim er min far en anden, han ryster på hovedet og mumler noget om, at danskere ikke har nogen selvrespekt. De ved ikke, hvad der er godt for dem, må Gud hjælpe dem. Far rækker pakken med Rød Prince 100 hen imod Uncle Brahim, som tager en cigaret ud af pakken og tænder den, hvorefter han rækker lighteren tilbage til far. De inhalerer og puster røgen ud med et hørligt dobbeltsuk. Danskere!

Pludselig sætter lille Laila i et hyl, hun har brændt sin hånd på tekanden. Brahims kone løfter den lille op og går ud på badeværelset for at trøste og dulme smerterne med koldt vand. Jeg går tilbage i køkkenet, hvor min mor er gået i gang med at anrette snacks og drikkevarer, Cola, Fanta og mutabbal, en slags auberginedip med løg, koriander, tahina sesampasta og frisk persille og så selvfølgelig falafel. Min mors falafel er berømt i hele vores omgangskreds og i børnehaven, hvor hun arbejder som køkkenmedhjælper. Både børnene og pædagogerne er vilde med hendes falafel, og ikke sjældent har der været bestillinger til private selskaber og sammenkomster. Min mor er meget respekteret i børnehaven, hun har været der i mange år, og kollegaerne kender hele vores familie. De har set os vokse op. De siger ‘Nadja, du har klaret det godt. Man kan slet ikke se, at du har født fire børn, du ligner en på 35, og dine børn er så velopdragne og dygtige.’

Det er rigtigt, at min mor er en flot kvinde. Da hun var yngre, var hun meget smuk og kendt i hele den syriske landsby. Store brune øjne og smukke slanke fingre. Jeg har set et billede fra hendes ungdom, hvor hun var klædt i en kort A-formet kjole med psykedelisk mønster af den slags, man kan få i de meget trendy butikker på Vesterbrogade i dag. Hun havde en lang fletning, som snoede sig hele vejen ned til hendes talje. Nu går hun aldrig på gaden uden tørklæde, og håret bliver ligesom de bare arme kun luftet i kvindeligt selskab. Min morfar vogtede over hende, som var hun en værdifuld skat, og hendes familie var kendt for at elske deres døtre lige så meget som deres sønner. Et sjældent fænomen i en syrisk landsby. Da min far anmodede om hendes hånd, førte det til lange forhandlinger mellem min morfar og farfar Osaman. Forhandlingerne udviklede sig til et nært venskab mellem de to patriarker, og venskabet manifesterede sig i en bro mellem de to familier, min far og mor i lykkelig forening. Min mors kollegaer har ret, vi børn er faldet heldigt ud, i hvert fald hvis man sammenligner os med de andre rødder i den forstadstaberghetto hvor vi er vokset op. Mine søstre og jeg er de velopdragne, men det er min bror Ali, der er den dygtige.

Ali har sendt sin ansøgning om optagelse på medicinstudiet. Hele familien har kysset konvolutten med ansøgningsskemaet, og det føles, som om vi alle sammen holder vejret indtil den 28. juni, hvor svaret vil falde ind ad døren i en hvid konvolut. Det er en stor begivenhed at få en medicinstuderende i familien, for hele familien vil stige et par grader i status. Jeg kan mærke på Ali, at han er nervøs og irriteret over, at far bringer medicinstudiet på bane i hver anden sætning, der kommer ud af hans mund. Jeg tror faktisk ikke, at lægegerningen står øverst på Alis ønskeliste, og der er sikkert mange ting, han hellere ville, men jeg kender ikke hans drømme og ønsker for fremtiden, for vi taler næsten ikke sammen mere. Han lever sit liv udenfor med vennerne og foreningsarbejde, mens jeg er hjemme hos mor.

Ali er den eneste søn, og i en arabisk familie har han meget at sige. En typisk arabisk familie er et hierarki, nederst er pigebørnene og senest ankomne svigerdøtre, derefter kommer svigerdøtre med længere anciennitet og moderen. I toppen af kransekagen sidder sønnerne, og allerøverst er faderen placeret sammen med den førstefødte søn. Når der skal tages beslutninger, er det altså ikke mor og far sammen, men far og Ali. Mor kan sige, hvad hun mener, og hendes ord vejer tungt, for far orker ikke at skændes med hende, men i sidste ende er det far og Ali, der har det endelige mandat. Ali bærer som den eneste søn et stort ansvar, for han skal være mine forældres sikkerhedsnet i deres alderdom. Det forventes, at han får et prestigefyldt arbejde, kan hive mange penge hjem, og at han får en kone, som forstår at drive en husholdning.

Da vi var små, var Ali og jeg meget glade for hinanden, vi legede sammen og kunne tale om alting. Da jeg kom i puberteten, trådte jeg ind i en anden verden, en verden af kvinder, falafel og hårfjerningsvoks, mens Ali, der er yngre end jeg, fik udleveret en fjernbetjening med mit navn på. Det er hans pligt og ansvar at sikre, at familiens ansigt er rent og glat. Han er min vogter, men hvor var han egentlig, da jeg havde brug for ham? Hvis han brugte mere tid på at tale med mig og mindre tid på at tjekke min mobiltelefon og håndtaske, så var mit liv måske anderledes i dag. Nu lever vi i et hierarki, hvor den ene har magten, mens den anden må adlyde, og der er ikke plads til venskab og tillid. Jeg kan huske, da jeg ville have en mobiltelefon ligesom mine veninder. Mor havde givet grønt lys, men Ali satte foden på bremsen med et argument om, at ordentlige piger ikke har brug for en mobil, og at det ville være som at åbne døren til kontakt med det andet køn. I det øjeblik gik det op for mig, at min bror Ali ikke fandtes mere. Min barndom var uigenkaldeligt slut.

Vores far lægger meget håb i Ali. Selv har han knoklet i 20 år på en fabrik, der fremstiller stålelementer, indtil han måtte stoppe på grund af kroniske smerter i ryggen. De sidste fem år har han været førtidspensionist, og han bruger al sin tid med vennerne. De ser gamle indiske film, som er blevet synkroniseret til arabisk, diskuterer politik, ser nyheder fra Al-Jazeera, ryger vandpibe med velduftende æbletobak og drikker kaffe med kardemomme af små kopper i skumle og dårligt indrettede lokaler.

Min far siger ofte til Ali, at han har knoklet hele sit liv for at give os børn et godt liv, og at det er Alis ansvar at gøre det endnu bedre. Han fortæller om, hvordan han og min mor startede med ingenting langt hjemmefra, og om hvordan de langsomt har arbejdet sig op til at få et anstændigt og respektabelt liv. Hans største ønske er, at Ali læser og er flittig, så fremtiden bliver sikret. Min far tror på Ali.

Den historie, der giver det mest præcise billede af min fars måde at tænke på, er historien om hullet, som Ali har måttet lægge øre til utallige gange. Ja, faktisk har far fortalt historien, hver gang vi er gået forbi et hul i vejen eller noget, der med god vilje kunne ligne et hul. Han siger, ‘Ali, min søn, kan du se denne her hul?’ Et retorisk spørgsmål, som Ali aldrig får lejlighed til at svare på, og hvis jeg eller mine søstre ivrigt forsøger at svare, tysser far på os. ‘Min søn, denne hul på vejen, hvem har gravet?’ Igen et retorisk spørgsmål, for når Ali prøver at få et ord indført, tysser min far på ham. Far fortsætter, ‘jeg fortælle dig min dreng’. Kunstpause. ‘Det har mand med stor skovl. Han svede og grave, så til sidst hullet blive majet majet stor, som du ser. Mange timer har han brugt. Hvor mange penge han tjene på den her hul? Hundrede kroner måske, mindre måske.’ Kunstpause. Far ser intenst på Ali. ‘Så min søn du se, tandlæge lave meget lille hul kun 5 minutter, og hvor mange penge han tjene? Måske femhundrede kroner, måske mere. Lille hul mange penge, stor hul lille penge. Læse Ali, læse, læse.’

Mine tanker bliver afbrudt af gæsterne inde i stuen, som griner højt. Jeg anretter sølvfadet med snacks, falafel i en rund cirkel med mutabbal i midten. Udenom lægger jeg grøn salat og små tomater i et mønster. Det skal se pænt ud, for det er meget vigtigt for min mor, at alt er perfekt, når der er gæster. Vores familie har et godt ry, men det er ikke noget, vi har fået, mens vi sov sødt i vores senge. Det er hårdt arbejde, for hver gang man tager et skridt, risikerer man at træde forkert. Så hellere blive stående og nyde udsigten, som min mor plejer at sige. Når jeg klager over, at mine danske studiekammerater har mere frihed end jeg, siger min mor, at de sikkert misunder mig min familie, som altid er der for hinanden. Så længe jeg gør, som de siger, kan jeg tilføje, for det er langtfra betingelsesløs kærlighed. Jeg er mine forældres datter, så længe jeg opfører mig som deres datter. En god pige med et godt navn, det er min største værdi, jeg er min families værdifulde ry og rygte.

Min far kalder os piger for „min smukke have“, en have fyldt med roser, som har perfekte kronblade. Han er så stolt af os og viser os gerne frem. Rundt om den perfekte have er der et yndigt hvidt stakit af den slags, som findes i Astrid Lindgrens eventyr. Man kan stå bag stakittet og beundre roserne, iagttage dem, så længe man har lyst. Roserne kan selvfølgelig ikke vælge selv, de kan bare stå. Fordelen ved at være rose er, at så længe man er smuk og står pænt, så er man en succes. I stakittet findes en låge, hvorigennem min bror går ud og ind, som det passer ham.

O.k., det er ikke min fars version af sin yndlingshistorie om haven. Han elsker at fortælle anekdoter, og den om haven handler om, at en kvinde er som en rose med smukke kronblade, og hvis hun ikke er ærbar i krop og sind, hvis hun har sex før ægteskabet, så vil kronbladene flænses, og rosen vil visne. Et meget sørgeligt syn, især for naboerne. En vissen rose er uden værdi. Jeg har hørt, at det på dansk hedder defloration, når en kvinde mister sin mødom, hun afblomstrer simpelthen. Jeg får pludselig ondt af min far, som sidder og snakker så hyggeligt med Uncle Brahim inde i stuen. Jeg kan høre, at samtalen er nået til Vestbredden, Sharon og konspirationsteorier, toppen af fars yndlingsemner. Han er overbevist om, at alle terrorangreb imod israelere er foretaget af zionister forklædt som arabere for at skade arabernes navn internationalt. Brahim bekræfter højlydt fars paranoide konspirationsteorier, og far har ingen anelse om, at Uncle Brahim har betrådt hans have og plukket hans største rose, lige foran næsen på ham.

Brahims kone kommer ud i køkkenet og griner kærligt af mandfolkesnakken inde i stuen. „De bliver nok sultne af al den snak om politik, kom lad mig hjælpe jer.“ Hun sætter Laila på gulvet med noget legetøj og tager bakken ind i stuen. Min mor sætter mere vand over til te, og jeg går ud på toilettet og kaster op.

Jeg har kendt Uncle Brahim, siden jeg var lille, og han har været en nær ven af familien lige så længe, jeg kan huske. Da min far kom til Danmark i 1969, mødte han Brahims farbror Hassan, som på det tidspunkt havde været i Danmark i næsten to år. Min far flyttede sammen med Hassan på et værelse, som de lejede af en ældre, dansk dame. Det var i de glade dage, da to mørke mænd var mere eksotiske end farlige, og mere høflige og velopdragne, end deres efterkommere har ry for at være i dag. Hassan tog min far under sine vinger og førte ham uden om de værste faldgruber. Som da min far kom hjem efter en tur i byen og glad fortalte om gaderestauranterne, som serverede den lækreste hot-duck. Dansk specialitet. Han kastede op, da Hassan fortalte ham, at anden var et svin. Da Hassans bror Bashar et år senere kom til landet på foranledning af Hassans beskrivelser af Danmark, blev de alle tre som en familie. Bashars kone og tre sønner, heriblandt Uncle Brahim, som kom året efter, og han er den dag i dag som min fars egen søn. Brahim er 16 år ældre end jeg, så vi har aldrig haft så meget med hinanden at gøre. Indtil jeg fyldte 16 år, da begyndte Brahim pludselig at vise mere og mere interesse for min person. Jeg hæftede mig ikke specielt ved det, for han var jo en slags familie. Han var nygift, og jeg antog, at han nogle gange trængte til at få en kvindes perspektiv på sagerne. Han havde brug for at snakke, for den første tid i et ægteskab kan være svær. For at være helt ærlig følte jeg mig også smigret over al den opmærksomhed.

Jeg begyndte først at undre mig, da han fortalte detaljer fra sit ægteskab, som var meget private. Om hans kone, som ikke ville have sex med ham så ofte, som han mente var passende, på grund af hendes meget stærke religiøse opdragelse. De havde ikke kendt hinanden før ægteskabet, som var traditionelt arrangeret, og de var som fremmede for hinanden. Efter at deres første barn Mohammed blev født, var den helt gal. Brahim havde fået nok af konens humørsvingninger, dårlige service og store vægtstigning. Han sagde, at jeg var intelligent og god at tale med. Jeg har tit fået at vide, at folk føler sig godt tilpas i mit selskab. Den evne har min mor opdyrket i mig, fra jeg var helt lille. Alle elsker en god, velopdragen pige, og Brahim var ingen undtagelse. En dag stod han uden for min skole og ville tale med mig. En anden dag ringede han hjem til mine forældre og spurgte, om jeg kunne hjælpe med at passe lille Mohammed, fordi han var nødt til at følge sin kone til en samtale hos sagsbehandleren. Sagsbehandleren ville stoppe for udbetaling af kontanthjælp, hvis ikke hun stod til rådighed for arbejdsmarkedet. Så Brahim skyndte sig at gøre hende gravid igen, igen og igen, men det er en anden historie. Brahim snakkede med min mor, og hun gav sin tilladelse. Vi aftalte, at han skulle hente mig uden for skolen næste dag.

Da han hentede mig i bilen, var han i meget godt humør, og han foreslog, at vi kørte en lille tur først, så jeg kunne slappe lidt af inden babysitningen. Vi stoppede på en eng ved et øde fabriksområde. Jeg sad på forsædet og følte mig pludselig meget utilpas. Den følelse, jeg havde haft, når jeg var sammen med Brahim den seneste tid, blev meget intens. Det var som at blive fanget i sin krop, stivnet. Han lænede sig ind over mig, og hans skæg kradsede mig på kinden. Jeg skal respektere mandlige familiemedlemmer, jeg skal være sød og pæn. Jeg ledte som en desperat efter den sætning, som gav mig, styrke til at skrige nej ind i hovedet på Uncle Brahim, men mit indre kartotek var fyldt med ubrugelige ord om roser og madopskrifter.

Den lærdom, jeg havde i mit hoved, var nemlig beregnet til den slags piger, som ved, at man ikke sætter sig alene ind i en bil med en mand. Den slags pige har slet ikke behov for at vide, hvad hun skal gøre, når en mand, hun stoler på og kender som familie, pludselig tager hende hårdt i armen og med vold og overmagt trænger ind i hende. En pæn pige ville aldrig havne i sådan en situation, men hvad gør man, når man allerede sidder i saksen. Jeg kunne ikke tænke mere. Brahim havde lagt mit sæde ned, og hevet mine sorte gamacher ned til anklerne og af mit ene ben. Jeg ved ikke, hvad der skete, jeg kan ikke huske det. Jeg kan huske håndtaget på bildøren, den blå børneautostol med røde bamser, himlen og bakspejlet. Jeg græd. Jeg kan huske køreturen hjem, hvor hverken Brahim eller jeg sagde et eneste ord.

Da han satte mig af, smilede han og sagde, ‘vi ses snart, hils din familie.’ Det var først, da jeg var alene på toilettet, at det gik op for mig, hvad der var sket. Jeg blødte og var øm. Jeg frygtede, at mor ville undre sig over min opførsel, så jeg sagde, at jeg havde fået menstruation og trængte til at sove. Jeg blev i sengen til næste dag og gik så i skole, som jeg plejede. Det var rart at være normal igen, at gøre som altid, men jeg så flere gange om dagen billeder for mit indre blik, af mig selv liggende i Brahims bil. Allerværst var det om aftenen, inden jeg skulle sove, så kørte hele episoden som en film, forfra igen og igen. Ydmygelsen og tanken om, at jeg nu var en anden person end før, gav mig kvalme. Angsten for at mine forældre kunne se det på mig. At jeg ikke længere var intakt og værdifuld.

Jeg havde dårlig samvittighed. Jeg skulle aldrig have været alene med Uncle Brahim. Måske havde jeg sendt ham et blik, som ansporede ham, måske grinet og smilet for meget. Jeg tror også, at jeg har været for imødekommende, når han henvendte sig til mig. Jeg synes selv, jeg var ærbart klædt, mit tørklæde har altid siddet, som det skulle, men noget må jeg jo have gjort. Sådan noget sker jo ikke uden tilskyndelse. En kvinde kan forføre en mand med et enkelt blik, derfor har jeg lært at slå øjnene ned og ikke have øjenkontakt med mænd. Men Uncle Brahim er jo familie! Det minder mig om en notits, jeg læste i avisen. Det var en ældre kvinde, som havde været til et arrangement i forbindelse med sit arbejde. Hun var lidt utryg ved at gå alene om aftenen, så for at være på den sikre side tog hun en taxi. Inden hun var nået hjem, havde taxichaufføren voldtaget hende to gange. Jeg følte mig beslægtet med kvinden, for jeg tror, hun må have haft den samme følelse som jeg. Noget, vi troede var sikkert og trygt, viste sig at være noget helt andet. Hvad kunne jeg så stole på? Og nu, nu sidder Uncle Brahim i vores sofa under farfar Osamans portræt og drikker min te. Smiler og griner, som om ingenting er sket. Som om han ikke har lagt en kæmpe lort i min fars have. Jeg går ind i stuen for at tilbyde gæsterne mere te.

Når jeg tænker tilbage, var hverdagen min største hjælp, for så glemte jeg, at der var sket noget forfærdeligt, og at jeg nu var en dårlig pige. Alle omkring mig var, som de plejede, og når jeg gik i skole og udførte mine huslige pligter, var livet som før. Jeg undrede mig over, at mine forældre ikke lagde mærke til, at jeg var mere stille, end jeg plejede at være. Jeg prøvede at skjule, hvordan jeg havde det, men de måtte da alligevel have studset over min opførsel. Der var ingen kommenterer fra dem, ingenting. Ingen spurgte mig, hvordan jeg havde det. Hvad nytter det at have en stor familie, når man føler sig så alene.

De følgende uger fik jeg det dårligere. Jeg mistede min appetit og sov dårligt om natten. Tankerne om det, der skete, fyldte mere og mere. Jeg prøvede hele tiden at spole tilbage for at finde ud af, hvad jeg havde gjort forkert, og vendte hver sætning i hovedet, igen og igen. Jeg kunne simpelthen ikke finde ud af, hvad det var, jeg havde gjort, som fik Brahim til at handle, som han gjorde. Og så var der frygten. Frygten for, om jeg havde fået nogle sygdomme. En aften så jeg et indslag i nyhederne om klamydia. Speakeren fortalte, at det er en af de mest almindelige kønssygdomme, og at flere og flere mennesker får sygdommen. Han sagde, at man ikke nødvendigvis mærker nogen symptomer, men at man uden behandling kan få problemer med at blive gravid. Jeg blev varm over hele kroppen og stivnede nærmest. Sad i sofaen med familien og kunne slet ikke bevæge mig. Min mor begyndte at tale om noget andet, som hun plejer, når der er upassende indslag i fjernsynet. Jeg fik det så dårligt, at jeg måtte gå i seng. Jeg har altid ønsket mig børn, og jeg kunne næsten ikke forestille mig, hvor forfærdeligt det ville være at opdage, at episoden havde kostet mig mine børn. Næste dag tog jeg på biblioteket og lånte en bunke bøger. Midt i bunken havde jeg gemt en bog om kvinders krop. Jeg tog bunken med ud på toilettet og slog straks op på afsnittet om kønssygdomme. Jeg skimmede ned igennem teksten og blev mere og mere paralyseret. Klamydia, herpes, HIV, AIDS, gonorre, listen fortsatte med symptomer og konsekvenser. Jeg kunne ikke leve i uvished, for angsten tog vejret fra mig, samtidig var jeg bundet på hænder og fødder. Jeg kunne under ingen omstændigheder fortælle nogen, hvad der var sket, for jeg ville blive betragtet som den skyldige. Jeg kunne nærmest høre min mors og fars stemmer, ‘er det sådan, vi har opdraget dig, at flirte med mænd, og så endda din egen familie. Tænker du ikke på hans kone og barn, dine søskende og vores ansigt. Vi kan ikke vise os nogen steder mere’. Jeg kunne høre deres stemmer inde i mit hoved, som om de stod lige foran mig. De måtte ikke finde ud af, hvad der var sket, for så ville det hele blive endnu værre, end det allerede var.

Konsekvenserne af voldtægten ville blive endnu værre end selve voldtægten. Jeg havde svært ved at se en udvej, for intet tydede på, at mine tanker ville forsvinde af sig selv.

Jeg havde bare lyst til at sove, for jeg var træt af at tænke og træt af det hele. Jeg følte ingen glæde ved de ting, jeg plejede. Det var, som om der var lagt et gråt filter over hele verden og alt, der skete. Jeg ville bare sove, men jeg kunne ikke falde i søvn. Jeg var hele tiden på vagt, og tankerne kørte i cirkler. En nat gik jeg ud på badeværelset, åbnede forsigtigt skabet og hældte en håndfuld af mors muskelafslappende piller op i hånden. Jeg ville have en dyb og drømmeløs søvn, og det kunne pillerne hjælpe mig med. Jeg gik i seng og mærkede hurtigt den beroligende følelse brede sig op igennem kroppen, følelsen af at vugge frem og tilbage i et varmt hav, vægtløs og ligeglad, som en mæt baby i sin mors arme. Fuck Brahim, det svin.

Da jeg vågnede på sygehuset næste dag, var roen brudt af min families stemmer og ansigter. Min lillesøster havde prøvet at vække mig næste morgen, men jeg var livløs. Min familie kørte mig hjem fra hospitalet om eftermiddagen, og så talte vi ikke mere om episoden. Undtagen en sætning fra min mor om, at de hellere måtte flytte pillerne, så jeg ikke tog fejl, næste gang jeg gik i søvne. For at forebygge den slags søvngængeruheld iscenesatte min mor en seance i køkkenet med sin veninde, der er kendt for at have kontakt med ånderne. Først skulle jeg drikke en kop arabisk kaffe med kardemomme. Jeg drak kaffen, hvorefter kaffegrumset blev hældt ud. Min mors veninde tog koppen op til ansigtet og studerede resterne af grumset med alvorlig mine. Efter et stykke tid begyndte hun at recitere en bøn, smilede til mig og sagde, ‘du skal passe din skole og huske din Salah hver dag, så skal det nok gå.’ For god ordens skyld skal jeg måske lige nævne, at Salah er de daglige bønner, man anbefaler fem af om dagen. Min mor smilede lettet, det er til at fikse. Til sidst rensede min mors veninde mig for onde øjne ved at puste på mig og fægte med armene i store cirkler. Veninden kyssede min pande, og jeg tænkte, at hun måske skulle prøve noget hokus pokus på sine egne børn, for de var kendt som nogle af de værste rødder i området med en potentiel karriere inden for kriminalforsorgen.

Behøver jeg sige, at den daglige Salah ikke løste problemet. Livet gik videre, og jeg prøvede at glemme. Efter to år vandt angsten for sygdomme over angsten for at blive afsløret som voldtægtsoffer. Jeg opsøgte vores familielæge doktor Lærke. Han er en ældre mand, og vi har kendt ham, siden vi flyttede til taberghettoen for 12 år siden. Alle i familien har stor tillid til ham, men i denne sag var jeg bange for, at han ville tale med min mor. Han sagde, at han havde tavshedspligt, og at jeg kunne tale med ham om alt, hvad der lå mig på sinde. Jeg brød sammen, for det var første gang i lang tid, at jeg følte ægte omsorg og interesse for min person. Jeg fortalte ham om overgrebet uden at nævne, at jeg kendte gerningsmanden. Doktor Lærke sagde, at han syntes, jeg skulle tale med min mor om det. Er du sindssyg, det ville da være det dummeste, jeg overhovedet kunne gøre. Doktor Lærke har åbenlyst ikke kendskab til den arabiske kultur. Jeg kunne ikke tale med nogen, hverken min egen mor, mine søstre eller veninderne. De ville se ned på mig, eller måske endda bruge det imod mig. Desuden ville jeg ikke være et offer, ‘hende der blev voldtaget’, som alle synes, det er synd for. Så kunne de varme sig ved tanken om, ‘godt det ikke er mig’, for derefter at gå videre i deres eget liv, mens jeg stadig ville være ‘hende voldtægtsofret’. Doktor Lærke gav mig en henvisning til en psykolog, som jeg talte med i et års tid. Hun var min ventil, hvor al dampen blev lukket ud.

Det, der skete i Brahims bil, ændrede mit liv, og den måde, jeg så på verden, blev anderledes. Man kan sige, at verden blev et mere farligt sted. Min fremtid så ikke længere så lys ud, for nu vidste jeg, at det hele kunne falde sammen på et øjeblik, katastrofen kunne indtræffe, når jeg mindst af alt ventede det. Så jeg blev mere forbeholden og forsigtig. Mest af alt var jeg træt, for tankerne i mit hoved ville ikke forsvinde. En af de tanker, som jeg ikke kunne slippe, var, hvorfor jeg dog ikke havde gjort modstand. Var det, fordi jeg inderst inde gerne ville have Brahim? Jeg kunne ikke forstå mig selv, for jeg vidste, at jeg absolut ikke ønskede hans stikkende skæg mod min kind eller det, der var værre. Jeg kunne have slået ham eller skreget, gjort dramatisk modstand som i de arabiske soaps på kabelnet, men jeg sagde bare nej et par gange, og så gav jeg op. Jeg gjorde, som mine forfædre altid gjorde, når de mødte et vildt dyr og ikke havde chancen for at flygte, nemlig spillede død.

Mine samtaler med psykologen hjalp mig til at forstå mig selv.

Der, hvor jeg så skyld og skam, viste hun mig, at der var tale om en forbrydelse begået imod mig. Når jeg følte, at jeg fortjente at blive straffet, viste hun mig, at jeg er et menneske, som har brug for omsorg og accept, at jeg har rettigheder, og at jeg ikke behøver at være et offer resten af mit liv. For det store problem er, at selv om jeg kunne være vred på min familie og deres gammeldags tankegang, så er den tankegang også inde i mig. Hvis jeg tidigere hørte om overgreb, så tænkte jeg helt sikkert ‘hun burde have vidst bedre end at sætte sig selv i sådan en situation.’ Nu ved jeg bedre.

Det, der stadig svider, er min familie. Jeg har brugt et år på at betro mig til en fremmed kvinde, jeg har haft ondt i maven, hver gang jeg har siddet i hendes venteværelse, af angst for at møde en araber, der kender min familie og vil spørge, hvad jeg laver hos en psykolog. Jeg har oven i købet betalt for terapien af min egen lomme. Alt det, fordi min familie vil fordømme mig, hvis de kender sandheden. Det er en meget ubehagelig tanke. Særlig fordi jeg er vokset op i en familie, hvor fællesskabet bliver fremhævet som vores store styrke. Hvor ofte har min far ikke sagt, at det er synd for de stakkels danskere med deres små kernefamilier og ældre på plejehjem, samtidig med at han har skamrost vores familiemodel som den ideelle idyl. I virkeligheden er det et glansbillede, en illusion og en løgn. Sandheden er, at jeg er bitter og skuffet over min familie. De må have set, hvordan jeg havde det, men ignoreret det. I vores kultur er voldtægt et af de største tabuer.

Jeg kan huske, at jeg engang så en arabisk film, som handlede om en kvinde, der blev voldtaget, og det var selvfølgelig helt forfærdeligt for hende. For at gøre en meget lang historie kort så endte filmen med, at kvinden og voldtægtsmanden blev forelskede, hvorefter de giftede sig og levede lykkeligt. Æren var genoprettet, og alle var glade. I Mellemøsten, hvor vores familie stammer fra, er det ikke ualmindeligt, at man gifter sig efter sådan et overgreb. Man kalder det ikke åbent for voldtægt på samme måde som i Danmark. Eksempelvis har jeg en onkel, som har to koner. Den første var et arrangeret ægteskab, den anden måtte han gifte sig med, fordi han var kommet til at åbne hende, som min mor udtrykte det. Om det var frivilligt fra kvindens side, melder historien ikke noget om. Jeg ved også, at man ser sådan på det, at æren kan genoprettes, ansigtet kan vaskes rent, hvis manden gifter sig med den kvinde, han har taget forskud på. Det kan være meget svært at forstå, hvordan en kvinde kan være gift med den mand, der har voldtaget hende, hvordan det føles at se hans ansigt hver morgen, at se hans ansigt i sine børn.

Flere år efter at det skete, var jeg til et foredrag med en jurist, som fortalte om den danske straffelov. Jeg var næsten lige begyndt på Den Sociale Højskole, hvor jeg studerer til socialrådgiver. Hun fortalte om voldtægt, og vi fik en kopi af straffeloven med hjem. Ved nærmere eftersyn kunne jeg se, at arabisk skik og dansk lov ikke ligger så langt fra hinanden, som man skulle tro. I den danske straffelov står nemlig, at straffen for voldtægt kan bortfalde, hvis gerningsmand og offer indgår ægteskab, straffelovens § 227. Nå da, da. Det troede jeg godt nok ikke gik i åh så frigjorte demokratiske Danmark. Voldtægten bliver altså annulleret, i det øjeblik man bliver gift, den viskes bort, og tavlen vaskes ren.

Det er selvfølgelig vand i forhold til lande som Pakistan, hvor lovgivningen nærmest er livsfarlig for kvinder. Her er det mere farligt at anmelde en voldtægt end at lade være. Jeg læste om en pige fra Pakistan der hedder Priya. Da hun var 13 år, blev hun bortført af naboen, mens hun legede i haven. Han voldtog hende og efterlod hende bevidstløs, hvorefter hendes bror fandt hende. Priyas far gik straks til politiet, og Priya blev undersøgt af en læge, som kunne konstatere, at Priya var blevet voldtaget.

I Pakistan som i mange andre muslimske lande findes en lovgivning, man kalder for Zina. Den kræver, at der enten skal være en tilståelse fra gerningsmanden eller fire vidner til overgrebet. De fire vidner skal selvfølgelig være mænd og rettroende muslimer. Man skal altså bare finde fire rettroende muslimer, som har stået passivt og observeret en voldtægt på så nært hold, at de alle fire kan blive enige om, at der rent faktisk har været tale om penetration! Priya vidste, hvem gerningsmanden var, men han nægtede sig skyldig, og der var, ikke særligt overraskende, ingen vidner til hændelsen. Da Priya netop var kommet i puberteten og ifølge Zina var en kvinde, plus det faktum at lægen havde konstateret, at hun ikke længere var jomfru, blev hele redeligheden vendt på hovedet. Nu var det Priya, som blev anklaget for sex uden for ægteskabet. Hun røg i fængsel, og det samme gjorde hendes far. Gerningsmanden gik fri.

Jeg læste også om Mukhtaran Bibi, en pakistansk kvinde, som var 30 år og levede i en landsby. Hendes dengang tolvårige bror havde angiveligt krænket en kvinde. På de breddegrader skal der ikke meget til, før man taler om en krænkelse, måske har han trådt på hendes lilletå, måske har han fået en flue i øjet, netop som hun gik forbi, det melder historien ikke noget om. Hvad vi ved er, at Bibi skulle bøde for broderens angivelige fejl, og landsbyens punchayat, et råd bestående af stammeældste og klanledere, idømte hende en æresstraf, der bestod i, at fire mænd voldtog Mukhtaran, mens folk fra landsbyen stod på gerningsstedet og så det ske. Ingen reagerede på hendes skrig om hjælp. Mukhtaran ville ikke finde sig i overgrebet, men hendes familie modsatte sig anmeldelse af forbrydelsen af frygt for at skade familien yderligere. Alligevel valgte Mukhtaran, med støtte fra kvindebevægelsen i Pakistan, at anmelde voldtægten, og sagen kom for retten. I august 2002 blev fem mænd dømt til døden. I marts 2005 blev de fire frifundet af en anden retsinstans, og den femtes dom blev ændret til livsvarigt fængsel. Det sidste, jeg har læst, er, at sagen blev anket til højesteret. Det var Mukhtaran Bibis held, at hun havde vidner til overgrebet. Det spørgsmål, der står tilbage, er, hvordan man som god muslim kan være vidne til et overgreb uden at komme kvinden til undsætning?

Vi arabere har en fælles illusion om, at vi er loyale over for hinanden, hjælper hinanden og værner om vores kultur. Den følelse bliver forstærket af, at vi føler os truet af en fjende udefra, som vil tvinge os til assimilation og udsuge vores prægtige traditioner som benmarv fra min mors berømte stegeben. Også det er en illusion, for hvis du spørger fem forskellige arabere om deres såkaldte fælles kultur, vil du få fem forskellige svar. Man siger, at traditioner er født sande og ufejlbarlige, at de er hævet over kritik og forklaring. Hvis man stiller for mange spørgsmål, er man blasfemisk. Det er traditionernes styrke, at ingen behøver at retfærdiggøre eller legitimere, de er, fordi de altid har været.

If you cant beat them, join them. Det er derfor, jeg tog tørklæde på. På den måde fik jeg mere respekt blandt arabere, mere frihed af mine forældre, fred fra Ali og ingen dårlige hårdage. Men jeg er begyndt at tvivle. Vil knap indrømme det over for mig selv, men hvis jeg skal være helt ærlig, begynder jeg at tvivle. Tørklædet hjalp mig ikke mod Uncle Brahims urene tanker og handlinger. Jeg har altid hørt om moral og ærbarhed, men al den snak om ære, det er bare snak. Jeg ved, at der er mange, der tænker, at en kvinde med tørklæde er undertrykt og underkuet, men det er ikke rigtigt. Jeg har mine egne tanker, og tørklædet har givet mig frihed i det arabiske miljø, fordi jeg sender signaler, der er loyale over for vores kultur og moral. Når jeg bliver spurgt, svarer jeg som så mange andre muslimske kvinder, at jeg selv har valgt at tage tørklæde på. Sandheden er, at det, der skete i Brahims bil, har sat nogle tanker i gang hos mig, for jeg er blevet tvunget til at stille mig selv spørgsmålet, om en kultur, hvor kvinder må forhandle sig til frihed ved at tage tørklæde på, ikke er undertrykkende? Jeg må desværre svare ja, jo, det er den, men det er ikke tørklædet i sig selv, som er undertrykkende, undertrykkelsen ligger i traditionerne. Det er, som om bagsiden af vores kultur og traditioner først rigtigt blev synlige for mig, da jeg mærkede Brahims skægstubbe imod min kind. Og hvad nytter det at have en familie, en kultur og stolte traditioner, når man ikke har nogen at tale med.

Jeg tror ikke, det er værre for en muslimsk kvinde at blive voldtaget, end det er for en dansk kvinde, men jeg tror, at konsekvenserne i vores arabiske kultur kan være meget anderledes end for en dansk kvinde. Nu skal man selvfølgelig ikke generalisere, men jeg tror, det er de færreste danske kvinder, som ser hele deres egen og familiens fremtid forsvinde i et stort, sort hul efter en voldtægt. I vores kultur betyder en brudt mødom og et dårligt rygte alt for kvinden og hele hendes familie. Hvis sandheden om den dag i Brahims bil kom for dagen, så ville det blive svært for mine søstre at finde en passende ægtemand. Det virker måske underligt, at de to ting har noget med hinanden at gøre, men det bliver betragtet således, at jeg har bragt mig i en situation, hvor jeg har gjort det muligt for Brahim at voldtage mig. Jeg er gået ind i hans bil, jeg har smilet og talt med ham. Kun dårlige kvinder gør den slags, og derfor ville mine forældre blive stemplet som dårlige forældre, der avler dårlige børn. Det stempel ville smitte af på mine søskende, som på kortere sigt måtte lægge ryg til bagtalelser og på længere sigt lade sig nøje med et mindre attraktivt giftermål. Det virker måske latterligt, måske utroværdigt, at nogen i dagens Danmark tænker på den måde, men det er holdningen, tag endelig ikke fejl af det.

Hvis Ali eller andre i familien nogen sinde finder ud af, hvad der er sket, så vil jeg blive straffet. De vil selvfølgelig ikke dræbe mig, men jeg vil miste den smule frihed, jeg har, fordi familien ikke længere kan stole på, at jeg kan administrere mine privilegier.

Jeg er en trussel mod familiens gode navn og rygte, og her hjælper ingen kære mors berømte falafel, om den så blev postomdelt til hver eneste arabiske husstand, i hver eneste taberghetto i københavnsområdet. Skaden er sket, uopretteligt, det er alvor. Derfor er den bedste strategi at hemmeligholde det, der er sket, og at slette alle spor.

Det mest kritiske spor er mødommen, eller mangelen på samme. Jeg har frygtet den dag, jeg skulle giftes, sandhedens time, hvor det ville blive opdaget, at jeg ikke længere har min mødom. Jeg fandt ret hurtigt ud af, at den slags kan repareres, men det er ikke billigt, og det er et kirurgisk indgreb, som indebærer risiko for infektioner. Det største problem for mig har været at skaffe pengene, men da jeg så endelig havde sparet de 8.500 kr. sammen, var der noget inden i mig, der vendte sig. Det var mig, der havde været udsat for et overgreb, en forbrydelse, samtidig skulle jeg bruge min samlede opsparing, udsætte mig selv for smerter, føle ydmygelsen ved at ligge med spredte ben i et klinisk, oplyst rum, måske endda få infektioner, alt imens Brahim åd sig igennem mors falafel og avlede på konen. Nej, det kunne jeg simpelthen ikke leve med. Så hellere leve uden en mødom.

I dag har jeg det sådan, at mødommen ikke betyder særlig meget for mig. Jeg kunne godt gå hen og få den repareret som en dårlig tand, for i dag har jeg råd til det. Men jeg vil ikke gøre det, for der er ikke noget i vejen med mig, jeg er ikke syg, og jeg tror ikke, jeg har gjort noget forkert. Selv om det altid har været sådan, at mine nerver hænger uden på tøjet, især når der bliver talt om bryllup, så er jeg alligevel afklaret. Det ar, jeg har på sjælen, vil jo ikke blive fjernet, jeg ville blive repareret udenpå ikke indeni, og de oplevelser, jeg har haft, ville ikke forsvinde. Jeg vil ikke gøre det for en mands skyld og heller ikke for min families skyld, for de har aldrig været der for mig, slet ikke i den periode, hvor jeg havde brug for dem. Jeg har på den anden side heller aldrig bedt om deres hjælp, fordi jeg kender dem og ved, at de aldrig nogen sinde ville kunne forstå.

Jo mere jeg selv ved og forstår om det, der skete, min kultur og mine traditioner, des mere vred bliver jeg. Hvis dobbeltmoral har et navn, er det Uncle Brahim. Han kommer i moskeen hver fredag, han prædiker moral og rettroenhed. Han er et forbillede i vores lokalsamfund og min fars nære ven. Gennem de sidste otte år har jeg serveret te, kylling, lam og falafel for ham, mens han er blevet federe og federe. Ikke en eneste gang har han gjort eller sagt noget, som viser, at han erkender og undskylder det, der skete den dag i bilen. Det er, som om det aldrig er sket.

Jeg ved, at mit oprør vil komme, og at jeg en dag vil konfrontere Brahim. Måske bliver det først om mange år, men den dag vil komme. Jeg kan ikke blindt videregive mine kommende børn den gammeldags tankegang og de traditioner, som har betydet, at jeg næsten mistede mit liv. Noget må ændre sig, og det skal komme indefra, fra kulturen og fra mig selv. Jeg tror, at det danske samfund støder hovedet imod en lukket dør, hvis det tror, at udflugter til Den Lille Havfrue og pjecer om rettigheder vil ændre noget som helst. Allerhøjst kan det give mennesker som Brahim og min far noget at grine ad over en kop te, som jeg lydigt serverer.

Nu står Uncle Brahim og familien inde i stuen og udveksler de afsluttende høfligheder. Min far giver Brahim et kys på begge kinder, ‘pas godt på dig selv, min bror, vi ses i moskeen på fredag’. Brahim smiler til min mor og komplimenterer hendes falafel, mens hans kone forsøger at stoppe lille Laila, som ivrigt slikker på undersiden af min fars støvler. Min mor kalder på mig, yallah yallah Zeham, hvad laver du, kom og sig ordentligt farvel til Uncle. Jeg ser op på portrættet af farfar Osaman, han er stille nu. Jeg sender ham en kærlig tanke, farfar Osaman, mit ansigt er rent. Brahim giver min far hånden, ‘tak for te, vi ses snart igen.’

Mødom på mode
Kristina Aamand & Asif Uddin

1. e–bogsudgave 2010
ePub-produktion: BookPartnerMedia, København
ISBN 978-87-02-10198-0

© Kristina Aamand & Asif Uddin & Gyldendal, 2007

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug
må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk