Søren Krarup

National værnepligt

Politisk ekskurs

Gyldendal

Konservativ i Danmark

Jeg er så gammel, at jeg snart kan se tilbage på et temmelig langt liv, og det er i den situation uundgåeligt, at man stiller sig selv en række spørgsmål.

For det første kan jeg finde på at spørge mig selv: Hvordan går det egentlig til, at du bruger disse år med at være politiker, når der er så mange andre og i grunden væsentligere opgaver – bl.a. at skrive den bog om „Begrebet Myndighed“, som jeg længe har overvejet, men ikke haft tid til at gøre alvor af?

For det andet kan jeg spørge mig selv og også alle andre danskere: Hvad er den danske grundskade eller det egentlige problem i Danmark, som har betydet en ulykkelig eller fatal udvikling i Danmark igennem mere end hundrede år – og som er årsagen til, at jeg sidder på Christiansborg i et forsøg på at bidrage til at råde bod på ulykken?

Spørgsmålene kan være mange. Der er anledning til at tumle med adskillige overvejelser og svar. Men jeg tror, jeg vil koncentrere det hele i et enkelt spørgsmål, som samler den problematik, der er min: Hvorfor har konservatismen været fremmed og fredløs i Danmark siden Systemskiftet i 1901?

Dette er spørgsmålet, det afgørende og væsentlige. Og når det er så afgørende både at stille og besvare dette spørgsmål, så er det, fordi det sande menneskeliv altid er konservativt, og fordi konservatismens hjemløshed i det 20. århundredes Danmark er vidnesbyrdet om en folkelig udvikling under falske og opløsende signaler.

Derom drejer sagen sig. Og jeg vil nærme mig sagen på en højst personlig måde, idet jeg vil overveje, hvorfor jeg selv er blevet konservativ, så at jeg nu tilbringer min tid med at forsøge at rette op på en dansk udvikling, der ikke var det. Hvad har sagen drejet sig om for mit vedkommende?

Jeg er født i 1937. Jeg begyndte altså at fornemme tilværelsen i de år, hvor Danmark var besat af tyskland, og jeg voksede til en slags bevidsthed i et hjem, for hvilket den tyske besættelse af Danmark var en katastrofe, man måtte reagere imod. Min far var præst i Hammelev på Djursland, og fra foråret 1944, hvor han ved nytårstide havde haft besøg af Frode Jacobsen, som han kendte fra studieårene, blev mine forældre de ledende i skabelsen af en modstandsbevægelse på Djursland med natlige våbenmodtagelser, en illegal flugtrute over Kattegat via Grenaa og Anholt, hvad der betød nedskudte engelske flyvere i skjul i Hammelev præstegård, hvor samtidig tyske soldater var indkvarteret, og hvad der sluttelig betød en illegal tilværelse under jorden i Aalborg fra december 1944, mens vi børn var gemt af vejen hos familie. Disse begivenheder tegnede stemningen eller atmosfæren i min barndom. Jeg voksede op i et hjem, hvor alting såvist ikke var lige meget. Jeg voksede op i et hjem, hvor tilværelsen var skyld og ansvar, også fordi min far var luthersk præst med nær tilknytning til tidehverv, og jeg har således vidst fra min barndom, at du er forpligtet og ansvarliggjort i forhold til din givne, foreliggende eksistens – med kristendommens udtryk: din næste.

Og dette var en holdning, der var i modsætning til den herskende offentlige bevidsthed i Danmark, fordi den herskende klasse og den offentlige mening fra slutningen af 1800-tallet havde været kulturradikal, hvad der betød, at man netop skulle hæve sig over det givne og nærmeste for i stedet at være menneske i fællesskab med hele verden og alle mennesker. Kulturradikalisme er dyrkelsen af det abstrakte på bekostning af det konkrete – for at sige det kort. Og det abstrakte er jo det idealistiske, det teoretiske, det spekulative: at være international og i hvert fald ikke national. For det nationale er det konkrete. Ordet national kommer af latin og betyder det medfødte, og det medfødte eller givne var for kulturradikalismen det snævre og fordomsfulde, som et sandt menneske skulle hæve sig over. Menneskeheden, ikke din nabo, humaniteten, ikke din familie, alverden, ikke Danmark – det var kulturradikalismens program og holdning, som i grunden siden dagbladet Politikens grundlæggelse i 1884 havde behersket for ikke at sige terroriseret vort offentlige liv, og Danmarks besættelse af en fremmed magt for første gang i vores lange historie var for så vidt den logiske konsekvens af kulturradikalismen.

Sådan som kulturradikalismen i 1920’erne og -30’erne havde domineret den offentlige debat her i landet med marxisme, socialisme og en kulturkamp, der meget bevidst havde søgt at stemple og mistænkeliggøre enhver holdning, der var national, for så vidt som den tog udgangspunkt i det nationale, det nærmeste, det konkrete. Bl. a. i viljen til at forsvare Danmark militært. Intet var for kulturradikalismen latterligere end en dansk forsvarsvilje. Siden Viggo Hørup i dagbladet Politiken i 1880’erne havde dansk forsvarsvilje heddet „militarisme“, og op igennem 1900-tallet havde militarisme været kulturradikalismens svorne modpart. Derfor lå Danmark åbent for Hitler-tyskland. Derfor samarbejdede det kulturradikale Danmark ubesværet med den tyske besættelsesmagt. Derfor fortrængte abstrakte spekulationer altid det konkrete kald til handling – dvs. at kulturradikalismen fortrængte konservatismen.

Baggrunden var synet på, hvad det er at være menneske. For kulturradikalismen var dette at være et fordomsfrit væsen, højt hævet over konkrete eller historisk givne begrænsninger. For kulturradikalismen var menneskelivet per definition abstrakt – dvs. overnationalt, ideelt bestemt, ubundet af historie, tradition og foreliggende eksistens.

Denne rent abstrakte menneskeforståelse er kernen i kulturradikalisme.

Konservatisme er det modsatte, det stik modsatte. At være bundet af det givne – din næste, din nabo, din familie, dit folk og land. At være hjemmehørende i det konkrete. At være et barn af din historie, fordi du som sandt menneske ikke kan være andet. Og fordi du som sandt menneske heller ikke skal være andet.

Denne konkrete eksistens er konservatisme, og det var respekten for det konkrete, jeg næsten fik indpodet med modermælken eller i hvert fald voksede op med under den tyske besættelse og også i de første efterkrigsår. For erfaringerne fra besættelsen og modstandskampen prægede jo 1940’erne og -50’erne. Man havde lært noget afgørende i perioden 1940-45. Man havde lært at skønne på sin givne frihed og sin konkrete selvstændighed. Man havde både i praksis og i princippet taget klar og bevidst afstand fra kulturradikalismens lære, som jo lå bag både overgivelse 9.april 1940 og efterfølgende samarbejdspolitik, og derfor var Danmark i efterkrigsårene et land, i hvilket konservatismen havde vækstbetingelser.

Men ulykken var, at den danske konservatisme var uden dybde og format.

Det begyndte at gå op for mig, da jeg i min skoletid i 1950’erne kom til at læse Harald Nielsens forfatterskab. Jeg havde måske særlige forudsætninger for det, fordi jeg altså var barn af et tidehvervsk præstehjem, og fordi tidehverv er det væsentligste og dybest gående arbejde i dansk åndsliv i det tyvende århundrede, med rod i Martin Luther og Søren Kierkegaard. Jeg opdagede, at Harald Nielsens syn på, hvad det er at være menneske, havde rødder tilbage til Søren Kierkegaard og dermed til det egentlige i dansk kultur, til kristendommens menneskeopfattelse, udtrykt i Søren Kierkegaards tese: „Subjektiviteten er sandheden“. Som hos Søren Kierkegaard rigtignok er knyttet sammen med næste sætning: „Subjektiviteten er usandheden“. Hvad der betyder, at mennesket er altid hin enkelte eksisterende, den konkrete, men mennesket er aldrig helligt eller guddommeligt, hævet over det konkrete.

Med ét ord: Mennesket er aldrig abstrakt. Mennesket er i sin eksistens altid et barn af det konkrete.

Dette er jo konservatismens indhold. Det opdagede jeg i mit barndomshjem. Og det blev jeg bekræftet i af Harald Nielsens forfatterskab.

Han var i det københavnske Studentersamfund vokset op i kulturradikalismen, som denne var skabt af brødrene Brandes, men som ung student reagerede han imod kulturradikalismens menneskesyn og virkelighedsforståelse, og opgøret i hans første bog, „Moderne Litteratur“ fra 1904, læste jeg med dyb sympati.

For det var netop spørgsmålet om, hvad det er at være menneske, der bar Harald Nielsen. Det var ikke ideologi eller anskuelse. Men det var det helt fundamentale: Hvad er det egentlige for et menneske?

Det talte til noget afgørende i mig, når han i bogens store, afsluttende kapitel „Om Realisme“ skrev: „Kun ved at stille sig på dødens standpunkt og betragte livet som det forbigående, kan man fastholde naturens ligegyldighed. I døden falder både farver og moralske egenskaber sammen med deres modsætninger. Det er sandt, men døden eksisterer ikke – vi derimod eksisterer. Af denne vor grundegenskab udspringer alle egenskaber – de er kun en udfoldelse deraf – og af vor bevidsthed om dem, særlig de moralske forskelle.“

Harald Nielsen fortsatte: „Når Flaubert med udtryk, som Georg Brandes sikkert ville underskrive, siger, at man „må dyrke litteraturkritikken, som man dyrker naturhistorien med fravær eller fjernelse af moralsk forestilling,“ – at man „skal studere menneskeånden med samme upartiskhed som den, hvormed man i naturvidenskaberne studerer materien osv.“, da ligger fejltagelsen lige for dagen. Betingelserne er slet ikke til stede for et sådant uinteresseret studium, og menneskets ejendommelighed, der sætter det i modsætning til den øvrige tilværelse, ligger på dette punkt, i dets selvbevidsthed.“

Nej, døden eksisterer ikke – vi derimod eksisterer: denne modsætning mellem liv og død, mellem naturens ophøjede ligegyldighed og menneskelivets lidenskab og bundne eksistens – den sagde en gammel og evig sandhed, som kulturradikalismen jo havde fortrængt i sin dyrkelse af den abstrakte ligegyldighed med liv og død, i sit program om den frie tanke, der som sådan aldrig var bundet og dermed levende. Det var noget meget elementært, men også noget af kulturradikalismen fornægtet og fortrængt, Harald Nielsen stødte frem til i sit opgør – det menneskesyn, som bærer Kierkegaards begreb „eksistens“, og som i sidste ende er gammel kristendom.

Som han videre skrev i sit opgør med Georg Brandes’ program om den frie tanke: „Ved at behandle tanken som fri gør man vold på dens væsen. Den er fra fødselen ufri. Den er bestemt til at tjene personligheden og livet og bærer slavemærket på sin pande. Den er afhængig på alle måder af den personlighed, hvori den opstår. Den farves af hans erfaringer og gennem ham af omgivelserne og af fortiden.“

Rammende set og sagt – men jo kun en indlysende sandhed, som alene en forskruet og forløjet samtid havde søgt at ophæve. Jo, man kan tænke alt, men man kan ikke derfor gøre alt. tanken er fri i den forstand, at der er ingen grænser for tankens vandring, men hvis man derfor mener, at der ikke er grænser for den tænkendes liv og virksomhed, så er man i løgnen og virkelighedsforfalskningen.

Det var denne virkelighedsforfalskning, der bar og bærer kulturradikalismen. Det var deraf, Danmark blev præget i det tyvende århundrede. Derfor hele den abstrakte virkelighedsforståelse, derfor hadet til en dansk forsvarsvilje, derfor 9.april og samarbejdspolitikken med tyskerne – og jeg tilføjer i dag: derfor en udlændingepolitik, der har foragtet danskernes førstefødselsret til Danmark og åbnet for en udvikling, der kan blive katastrofen i Danmarks historie.

Det hele kommer af en grundlæggende forfalskning. Det hele kommer af, at man forveksler det abstrakte med det konkrete. Det hele kommer af et menneskesyn, der dyrker tankens frihed og som derfor lukker øjnene for eksistensens ufrihed og bundethed og begrænsethed.

Med stor klarhed satte Harald Nielsen fingeren på det afgørende punkt i sit tidlige opgør med kulturradikalismen, og trods alt var der ørenlyd for hans ord og anliggende i den danske offentlighed i det tyvende århundredes begyndelse. Jakob Knudsens forfatterskab havde sagt det samme. I stigende grad begyndte også studenterverdenen at fatte grundforholdet – bl.a. fordi den led af vitaminmangel i kulturradikalismens verden. Harald Nielsen var med til at skrive en konservativ dagsorden i de to første årtier af århundredet, både i sit forfatterskab og i sit tidsskrift Ugens Tilskuer, som udkom fra 1910 til 1920, og hvor en stor og kvalificeret medarbejderskare placerede tidsskriftet stærkt i offentligheden. Konservatismen, og det vil sige sansen for virkelighed og menneskeliv, begyndte at gøre sig gældende i kulturradikalismens Danmark, og grundlæggelsen i 1915 af Det Konservative Folkeparti, som var en fornyelse af det gamle Højre, burde have ført til en stærk og selvbevidst konservativ indflydelse i det tyvende århundredes Danmark.

Men Harald Nielsens opgør vinder ikke indpas i Det Konservative Folkeparti, også fordi den meget betydelige Aage Kidde dør i 1918 og efterfølges af sin væbner, den alt andet end betydelige John Christmas Møller, og mens Harald Nielsen forbitres under den kulturradikale forfølgelse og – også på grund af personlige forhold – glider ud i en bitterhed og forbitrelse, som afsporer hans opgør og forfatterskab, bliver konservatisme i Danmark til et andet ord for en bedsteborgerlighed, der åndeligt eller principielt gør den til et ekko af kulturradikalismen, og som ikke har sans for andet end profit og pænhed.

Således driver Danmark ind i 1920’erne og - 30’erne, hvor 9.april 1940 venter som kulturradikalismens uundgåelige konsekvens.

Tilfældigt bliver jeg som mellemskoledreng i begyndelsen af 1950’erne opmærksom på Harald Nielsens forfatterskab og begynder at læse ham systematisk, og jeg bliver meget optaget, for ikke at sige betaget af forfatterskabet – dets stil, dets karakter, dets lidenskab. Og naturligvis også af dets anliggende, for som barn af mit hjem kan det ikke være andet, end at hans sans for menneskelivets karakter af ansvarlighed og forpligtethed i forhold til det historisk givne og konkrete må tale til mig, og jeg læste ham med samme helhjertethed som jeg læste om modstandsbevægelsen. Og det slog mig tidligt, at de havde samme opgør og sigte. Et frit og selvstændigt Danmark. En menneskelig etos, som ikke kunne ophæves ved hjælp af det æstetiske eller ideologiske. En dansk forsvarsvilje og selvhævdelse, som turde sætte sig til modværge og træde i karakter.

Harald Nielsen og modstandsbevægelsen var af samme art, forstod jeg tidligt, og som grøn student skrev og udgav jeg i 1960 en bog med titlen Harald Nielsen og hans Tid, der argumenterede for synspunktet, bl.a. ved et forsøg på indføring i Harald Nielsens tankegang og forfatterskab. Men jeg tør sige, at jeg i offentligheden kom til at stå temmelig ene med synspunktet. Kulturradikalismen havde naturligvis også haft held til at gøre sin indflydelse gældende i modstandsbevægelsen efter besættelsen, og i Information angreb Erik Seidenfaden mig med bål og brand. Det var mest komisk, hvad jeg sagde, skrev han – som opfølgning på en fejde et par år tidligere ved Harald Nielsens død i december 1957, hvor jeg som den eneste havde skrevet positivt om ham. Nu fik forargelsen hele armen med efterfølgende hovedrysten. Og den omstændighed, at nogle jyske kritikere, Jens Kruuse og Richardt Gandrup, havde andre øren at høre med, ændrede ikke situationen og synspunktet.

På trods af, at også en Erik Seidenfaden måtte være blevet klogere på virkeligheden af den tyske besættelse. For vi skal jo gøre os klart, at modstandsbevægelsens frembrud var identisk med et opgør med den kulturradikalisme, der hele tiden havde fundet et nationalt selvforsvar latterligt. Erik Seidenfadens medredaktør på Information hed Børge Outze, og han havde som radikal student i 30’erne været militærnægter, men som deltager i modstandskampen været aktiv medkæmper, også hvad angik krudt og kugler. Og som han, således befolkningen som helhed. 1930’ernes pacifistiske drømme om evig fred var blevet gennemhullet af en virkelighed, der kaldte til modstand, og således opstod sansen for det konkrete, det forpligtende, det nationale – alt det, som kulturradikalismen foragtede. Derfor var kulturradikalismen i defensiven og uden betydning i 40’erne og 50’erne. Derfor var efterkrigstiden for så vidt en konservativ epoke. Derfor var Information forsvarsvenlig under de fhv. kulturradikale redaktører Outze og Seidenfaden.

Men derfor var også hele tiden holdningen på Information og den offentlige mening overfladisk og letbenet, for den egentlige forståelse af det brud med kulturradikalismen, som modstandsbevægelsen repræsenterede, gik ikke op for en Erik Seidenfaden. Og derfor fandt han min sammenkædning af Harald Nielsen og modstandsbevægelsen meningsløs, og fordi denne overfladiske holdning til tidens problematik var herskende i vort offentlige liv, blev den konservatisme, som erfaringerne under den tyske besættelse og den danske modstandskamp rettelig burde have fremkaldt, aldrig forløst. Der var Martin A.Hansen, der var Heretica, der var tilslutning til Atlantpagten i 1949 og dermed et klart brud med 30’ernes pacifisme og kulturradikalismens udenrigspolitik, men sammenhængen i det skete, forståelsen af, hvad modstandsbevægelsen egentlig havde stået for, sansen for eksistensens karakter af ansvarlighed i forhold til det konkrete og dermed det nationale – det blev der ikke tale om.

Og vi er ved begyndelsen af 1960’erne. Efterkrigstiden er ved at være forbi. En ny overflod og et nyt overmod breder sig i den vestlige verden, og da det fører til kulturrevolutionen af 1968, er enhver sans for konservatisme i hvert fald fjern og fremmed for det ideologiske vanvid, der griber Vesten.

1960’erne og -70’erne betegner en ødelæggelse af det hæderlige, loyale Danmark og for så vidt af den vestlige verden – det Danmark, der havde forsvaret sin eksistens og identitet i modstandskampen og i Martin A.Hansens forfatterskab havde søgt at udmønte og definere, hvad det var. Nu blev dette kendt latterligt og gammeldags, for nu var intet latterligere end at være rodfæstet i det gamle, dvs. i sin historie. Jeg husker den senere litteraturprofessor og Politiken-litterat Hans Hertel, han, der i 2004 samlede bogen Det stadig moderne gennembrud for at søge at modarbejde det Systemskifte af 2001, der lykkeligvis ændrede kulturradikalismens og kulturrevolutionens Danmark, jeg husker Hans Hertel som grøn og fodformet student i 60’erne håne Martin A.Hansens forfatterskab og stil i en artikel i Information, hvor han bl.a. vrængede ad stemningen og tonen i romanen Løgneren, tænke sig, en roman, der handlede om en kirkesangers sjæleliv og som i fuldt alvor gjorde et tema fra Ny testamente aktuelt! Ikke sandt, hvor umoderne, hvor altmodisch. Nej, i 1960’erne gjaldt det for enhver pris om at være moderne og hævet over det gamle, det konservative, den virkelighed, der havde sammenhæng og tyngde og kontur – og hertil var intet bedre egnet end den ny-marxisme, der blev det ideologiske indhold af kulturrevolutionen af 1968.

For ny-marxismen er i nær forbindelse med kulturradikalismen, kun en mere militant og hensynsløs udgave af den abstrakte ideologi, hvor det klasseløse samfund er livets mål og mening, og som bl.a. Blekingegadebandens historie viser, kan dette klasseløse samfund antage global karakter og handle om at ødelægge en dansk virkelighed med ideen om den tredje verden og dens undertrykte masser. Blekingegadebanden førte som bekendt krig mod det, man kaldte den vestlige verdens imperialisme, og hvor ingen forbrydelse var for grov, når det gjaldt denne krig, drab og mishandling af enhver art, og Blekingegadebanden delte ideologi med tvind og det meste af kulturrevolutionen, som nu hjernevaskede en hel generation. I tilgift fik man en Vietnam-krig at slå sig op på, hvor USA’s behjertede forsøg på at hjælpe Sydvietnam mod en kommunistisk aggression fra Nordvietnam blev stemplet som uforfalsket ondskab, og resultatet blev en holdning, som bedst kan karakteriseres som det bevidste selvhad – trangen til at bekæmpe og ødelægge Vesten, herunder Danmark, fordi retfærdigheden entydigt var i den tredje verden, i Mao-Kina (et diktatur endnu grusommere end Stalins), i Pol Pots Cambodia (Pol Pot, som begik folkemord på sin egen befolkning), i Castros Cuba (hvor den kyniske terrorist Che Guevara blev et vestligt ikon, portrætteret på vægge og bluser), i de islamiske og palæstinensiske oprørsbevægelser, hvor PFLP blev Blekingegadebandens idol og allierede.

Abstraktionens apoteose, den ny-marxistiske ideologis konsekvens, foragten for sin familie, sin nabo, sin konkrete sammenhæng – dette var det egentlige indhold af kulturrevolutionen af 1968, og naturligvis førte det til, at det konservative forsvar af den danske virkelighed, danskerne havde ført modstandskamp for at hævde, blev betragtet og behandlet som noget mindreværdigt og lavt. For hvad betød din nabo i forhold til menneskeheden? Hvad var det danske folk i forhold til den tredje verdens undertrykte masser? Hvad betydning havde din næste i forhold til alverdens fattige og forsultne?

Selvhad. Selvødelæggelse. Det blev 68-revolutionens egentlige indhold.

I 1969 udgav jeg en bog, der søgte at pege på dette egentlige indhold af den tummel, der nu omgav os, og jeg kaldte bogen Om at ofre sig for menneskeheden og ofre menneskene. Den var en kritisk gennemgang af thomas Münzer, Rousseau, Karl Marx og Freud, og titlen var opstået igennem min læsning af Karl Marx’ ungdomsskrifter, der blev ny-marxismens bibel. Det var nemlig hele tiden menneskeheden, der stod i centrum for Karl Marx’tænkning. Det var i menneskehedens perspektiv, han betragtede ideen og historien. Hans filosofiske udgangspunkt var altid den absolutte retfærdighed, og det var med dette udgangspunkt, han opstillede en ideologi, der endte i det klasseløse samfund.

Han ville ofre sig for menneskeheden, men som bekendt blev marxismens konsekvens, at den ofrede menneskene – de arme russere, kinesere, cambodianere og mange flere, som havde den ulykke at blive genstande for idealismen. Om at ofre sig for menneskeheden og ofre menneskene. Jeg er så ubeskeden at gentage titlen, for jeg synes faktisk, at den siger sandheden om det ideologiske vanvid, vi oplevede med udgangspunkt i 1968. Hadet til det konkrete. Fordi man entydigt, fanatisk og totalt forskriver sig til det abstrakte.

Denne bevægelse hensatte den vestlige verden i den rus af selvødelæggelse, som vi kun langsomt er ved at vågne op af, og naturligvis kom Danmark til at bære sin byrde af bevægelsen. Om at ofre sig for menneskeheden og ofre menneskene – det er mottoet for den udlændingepolitik, der blev søsat i 1970’erne og -80’erne, kulminerende med udlændingeloven af 1983, hvor det danske folks ve og vel blev sat hensynsløst til side for menneskehedens og alverdens påståede interesse. Jeg har flere gange nævnt en bemærkning fra folketingsbehandlingen af denne lov, som forekommer mig fuldstændigt afslørende. Det var venstremanden Bjørn Elmquist, senere radikal, som under andenbehandlingen af udlændingeloven sagde 2. juni 1983 i Folketinget: „Vi kan nu sige, at vi i hvert fald herhjemme i vort eget hus gør, hvad vi kan, for ikke at diskriminere på national basis.“

Nej, dette er ikke konservativt. Det er det modsatte. Det er radikalt, kulturradikalt. Det er at ofre danskerne for at tjene menneskeheden, det er en dansk politiker, der udsletter sit eget folk for at dyrke ideen om den globale lighed.

For naturligvis skal en dansk politiker i Danmark diskriminere på national basis til gavn for danskerne. Det modsatte er jo ophævelsen af Danmark. Bjørn Elmquists og det folketingsflertals mening, der vedtog udlændingeloven af 1983, betyder slet og ret udslettelse af danskernes førstefødselsret til deres eget land.

Nej, det er ikke konservativt. Men det er det, der er galt, for konservatisme betyder kærlighed til og troskab mod det konkrete og historisk givne – mod din nabo, din næste.

Danmarks ulykke i 20.århundrede er savnet af denne konservatisme, der havde holdt det danske folk fast på dets givne virkelighed i stedet for som nu – under den overvældende indflydelse af kulturradikalisme, nymarxisme og kulturrevolution anno 1968 – at svigte virkeligheden og sig selv, og den danske opgave i dag er derfor at genskabe eller genfinde sansen for at være livet tro – det konkrete liv i dette land og dette folk, at turde være dansk i Danmark.

I foråret 2006 havde jeg i Information en heftig strid med den konservative politiker Gitte Seeberg, som luftede sin afgrundsdybe forargelse over det begreb førstefødselsret, som jeg i forbindelse med en kritik af de foregående årtiers udlændingepolitik gjorde til grundbegrebet i det systemskifte, der fandt sted her i landet efter 2001. Ordet sagde hende intet. Eller hvis det sagde Gitte Seeberg noget, så var det noget grimt, noget forargeligt, noget som hun via ordet „menneskesyn“ måtte tage forarget afstand fra.

Ikke sandt, det ord „menneskesyn“ har været det motto, under hvilket den herskende politiske korrekthed i dette land har søgt at kompromittere og skandalisere den konservative bevægelse, som brød frem i Danmark i 1980’erne og -90’erne som protest mod den ideologiske selvødelæggelse, som indvandringspolitikken betød. Og dette sagt af politikere og journalister, som aldrig har tænkt en selvstændig tanke om, hvad det egentlig er at være menneske, dette sagt af en såkaldt konservativ politiker, som aldrig har fattet en stavelse af, hvad det egentligt menneskelige og hvad et menneskesyn derfor er. Ren agitation. Ren modebevidsthed. En tomhjernet gentagelse af den kulturradikale ideologi, for hvilken det menneskelige er det abstrakte, det fra eksistensen og historien og den konkrete næste løsrevne.

Med denne frase søgte altså denne konservative politiker i 2006 at stemple den konservative reaktion, som lykkeligvis er opstået blandt danskerne som protest mod indvandringspolitikkens selvhad, og det taler dog til Det Konservative Folkepartis ære, at Gitte Seeberg måtte bryde ud af partiet, da hun ville realisere sine abstrakte fraser. Lad Ny Alliance huse hende og hendes „menneskesyn“! Det kan kun tjene virkelighedssansen i Danmark, at hun hører op med at kalde sig konservativ.

Men dermed er ikke sagt, at konservatismen har gode kår i Det Konservative Folkeparti. Også her har man alt for ofte hengivet sig til frasen om „menneskesyn“. Også i det parti, der kalder sig konservativt, har kulturradikalismen skrevet dagsordenen. Der er brug for et gennemgribende opgør med adskillige menneskealdres overfladiskhed og fraseologi, og en begyndelse kunne være, at det såkaldt offentlige Danmark, kulturradikalismens Danmark, begyndte at lytte til det uofficielle Danmark, til det menige eller folkelige Danmark, som med udgangspunkt i sin danske hverdag har rejst sig til protest mod den multikulturelle dagsorden, der er i færd med at fremmedgøre danskerne i Danmark.

Gud ske tak og lov for de titusinde læserbreve! Gud ske tak og lov for den almindelige dansker, der har turdet sige fra og har turdet rejse sig mod den kulturradikale foragt for den virkelighed og sammenhæng, som er vores! Her er der grund til at gentage de gamle verselinier fra en helt anden kontekst:

Fra folket vi kommer, til folket vi går,

Dets lykke skal være vor lov!

Ja, lad det kulturradikale Danmark lære ydmyghed og virkelighedssans hos det menige, danske folk, som er konservativt, fordi det er bundet til sig selv og sin næste. Og som derfor ved, hvad det er at være menneske – i modsætning til den politiske korrekthed med dens „menneskesyn“…

Jeg kunne i min særlige sammenhæng være fristet til at sige: Lad os genopdage konservatismen ved at læse Harald Nielsen, ved at læse Søren Kierkegaard, ved at besinde os på, at mennesket er en eksisterende, hvis virkelighed altid er i det konkrete, aldrig i det abstrakte. Dette er jo konservatismens indhold. Det er selvbesindelsens, selvrespektens, selvforsvarets grundlag. At være din næste tro. At være bundet til det givne i lidenskab. At elske det konkrete menneske i stedet for at ville ofre sig for menneskeheden.

(2007)

Af samme forfatter

Harald Nielsen og hans tid (1960)
Hørups arv og arvtagere (1961)
Demokratisme (1968)
Om at ofre sig for menneskeheden
og ofre menneskene (1969)
Den hellige hensigt (1969)
Præstens prædiken og andre foredrag (1971)
At være eller ikke være (1971)
Den danske dagligdag (1973)
Fædreland og folkestyre (1974)
Selvbesindelse (1976)
Forsvar for familien (1977)
Den politiske syge (1979)
Verden var (1979)
Loven (1980)
Fordringen (1982)
Det moderne sammenbrud (1984, 2001)
Begrebet anstændighed – Udkast til en kristen etik (1985)
I virkeligheden (1986)
En måned i efteråret (1987)
Det tavse flertal. Konservative essays (1987)
Synd tappert! (1990)
Dansk kultur (1993)
Den danske nødvendighed (1994)
Den kristne tro – Katekismus for voksne (1995)
I min levetid. 60 års Danmarkshistorie (1998)
Dansen om menneskerettighederne (2000)
Kristendom og danskhed – Prædikener og foredrag (2001)
Systemskiftet. I kulturkampens tegn (2006)

Medforfatter af
Magtens afmagt (1971)
Utopi og virkelighed (1973)
– og give dig fred! (1984)
Hvad med Danmark? (1987)
Kære Søren (2003)
Virkelighed og utopi (2005)

National værnepligt
Søren Krarup

1. e–bogsudgave 2010
ePub-produktion: BookPartnerMedia, København
ISBN 978-87-02-10269-7

© Søren Krarup og Gyldendal 2009

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug
må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk