Mette Winge

Adam og Ovine

– en ventetidsroman

Gyldendal

1.

Der må være noget i vejen med spejlet, for sådan ser han ikke ud! Det er ikke hans ansigt det der stirrer ud på ham. Ansigtsfarven er aldeles forkert. Den er ikke gul, selv om de siger han har gulsot. Den er mere hvidlig, minder mest om den farve, et lig får nogle timer efter at døden er indtruffet. Der sidder også nogle underlige pletter på hans højre kind. Måske er det ligpletterne, der allerede er begyndt at gro frem. Nej, det kan det ikke være, for han er dog endnu ikke et lig. Han er ikke død! Han slår i dynen. Nej, det er han ikke! Han drager endnu sin ånde, men han har det forfærdeligt, så måske er det den sidste gæst, der langsomt nærmer sig porten. Han hører sig selv stønne, da han langer spejlet over på natbordet, men han rammer det ikke, for en lille stabel bøger ligger i vejen, så spejlet falder på gulvet med en lyd, der tyder på at glasset er gået i stykker. Og et knust spejl betyder ulykke, så meget ved han da. Syv års ulykke. Men det kan han vel for så vidt være ligeglad med, for han har ikke syv år tilbage, det er sikkert og vist, sådan som han har det. Men han vil godt have lidt tid til sin rådighed. Hvis ikke syv år, så syv måneder eller måske syv uger? Endelig kan han også vælge syv dage. Hvad vil han helst have? Syv år vil være for meget, han orker ikke at leve så længe. Syv måneder vil passe ham bedre. Men måske er det for meget at bede om. Hvad så med syv uger? Syv små uger! Et smertejag går gennem ham som et lyn. Han kan høre sin egen stønnen, den lyder som kommer den fra et såret dyr.

Det onde stammer fra maven, hans fordærvede mave. Gulsoten er ikke det værste, det er maven. Det vrider og vender sig derinde, som om det hele vil ud. Men det kommer ikke ud, det vil ikke ud! Det må nærmest graves ud. Det er så hæsligt at han er lige ved at synes, at Den Store Hvile er at foretrække. Men nej, ikke endnu. Lidt udsættelse vil han på trods af maven dog godt bede om. Hvis syv uger er for meget, hvad så med syv dage? Jo, han vil godt bede om syv dage. Han aner blot ikke, hvem han skal sende bønnen til. Han hører ikke til dem, der beder og trygler Korsmanden. Det har han aldrig gjort. Hvis han har tilbedt nogen eller noget, har det været den store, herlige natur. Måske skabt af Gud, men af en fjern og utilnærmelig gud.

Jo, på trods af sin elendighed vil han godt have lidt udsættelse, inden han skal glide ind i Den Store Hviles kolde ro.

Han bruger med vilje ordene Den Store Hvile, han bryder sig ikke om det andet ord. Det vil han hverken tage i sin mund eller ind i sit sind.

Om lidt, når Dr. Bang kommer på sin daglige visit, vil han spørge ham om det virkelig er porten til Den Store Hvile, der var ved at svinge op. Men han tvivler på, at han og de to andre læger – for han har faktisk tre – vil svare ham ærligt. Det havde lægen, dengang Lotte havde ligget og lidt, ikke gjort. Hun vil klare sig, havde lægen sagt, selv om de der sad og stod omkring hendes seng, kunne se, at det ville hun ikke. Siden dengang har han ikke haft megen tillid til læger. Og deres evne til at lindre er heller ikke stor. Hans smerter kan de i al fald ikke lindre, selv om de står der tre mand høj i deres sorte kjoler og hvide halsbind og stirrer med alvorlige miner ned på ham.

Når han på trods af sin elendighed godt vil bede om lidt udsættelse, skyldes det at han stadig har noget, han ønsker at udrette, verselinjer der kører rundt derinde, de erindringer han er begyndt at skrive en anden og anderledes version af, og så er der jo endelig også det med tøsen.

Mon hun dukker op i dag? Han sagde i går at hun kunne komme lidt over middag, for så ville kun den gamle Ane være i huset, og han har givet Ane besked om, at pigen godt må komme ind. Og mens han havde givet hende beskeden, havde han ligget og viftet med et par rigsdalersedler i hånden og sagt, at de her kunne blive til flere, det kom kun an på om Ane kunne vare sin mund. Og Ane havde nikket og mumlet at det kunne hun godt og havde stukket sedlerne op i sit venstre trøjeærme. Og hun havde da også flere gange lempet pigen ind og havde med en tydelig banken på døren meddelt at nu ville det være godt, om hun forsvandt igen, for nu kom der nogen. Så havde hun, havde han forstået, lempet pigen ud gennem køkkendøren.

Indtil nu var det gået godt, men på et tidspunkt vil William, den yngste af sønnerne, sikkert gå ind i hende, og han bryder sig ikke om at tænke på, hvilket optrin der så kan udvikle sig.

Han lader sit blik løbe rundt i værelset. Er det virkelig hans? Han føler sig ikke hjemme her. Men det er hans, for her bor han, men han har endnu ikke vænnet sig til det. Og han vil heller ikke nå at komme til det. Det er som et hotelværelse, et ophold undervejs på rejsen fra det beskedne hus derude på Frederiksberg videre ad den smukke allé, den der med usvigelig sikkerhed fører ud til hans blivende bolig – kirkegården. Han er fuldkommen klar over at det er naturens orden, men selv naturens orden er ikke nem at bøje sig for. Han stritter i alle tilfælde imod. Han vil ikke! Men han ved inderst inde at modstanden er omsonst, for han har jo hørt den sidste gæsts tunge tramp på brostenene. Den sidste gæst, den store gæst. Men hvis han virkelig skulle komme i nat, vil han bede om udsættelse. Ja, ikke blot bede, han vil trygle ham om udsættelse. Blot nogle få dage vil han bede om. Han må se pigen igen. Se ind i hendes store grå øjne, se hendes glatte pande, fine lille mund og kække næse. Når han ser ind i hendes øjne, føler han det som om han ser ind i en ren sjæl.

Et smertejag farer gennem ham, det er som alle hans tarme med indhold vil ud. Jaget er så stærkt, at han kan høre sig selv stønne højt. Hvis det her er livet, så må Den Store Hvile, selv om den betyder ensomhed, trods alt være at foretrække. Han krummer sig sammen om sig selv, og det strejfer ham om han skal bede en bøn. Nej, der er ingen som kan hjælpe ham nu.

Han har altid frygtet ensomme nætter som denne, for når mørket falder på, ser sjælen tingene mindre klart end om dagen, og nattens timer bliver derfor hyppigt fyldt med rædsel og sorg. Sære skikkelser stiger op fra den underverden han ved findes, men som han lykkeligvis kun ganske få gange tidligere i sit liv er blevet trukket ned i. Den ene gang var under den store udenlandsrejse. Den der havde været hans livs højdepunkt. Det havde han ikke vidst dengang. Da havde han tænkt at resten af hans liv ville forme sig på samme måde. I gode venners selskab, med ros fra alle, med omgang med spændende mennesker, med varme og sol, med penge nok til at han kan gøre hvad han havde lyst til. Men midt i al herligheden, vennerne, skønheden, de begavede storheder han aflagde visit hos, var han blevet ramt af en hjemve der havde gjort ham syg. Senere havde han ikke kunnet forstå den, for hvad var det herhjemme som var så vidunderligt? Men dengang var sære skikkelser, øgler med små, stikkende øjne og pigge over det hele dukket op i en hel armé der havde omringet ham. Han kunne huske, han var vågnet med et skrig. Det var dengang han havde skrevet sangen om aftenluftene.

Nu er det som øglerne igen stikker deres modbydelige hoveder frem. Han kan se dem komme frem fra panelerne. Det er ikke blot som om. De er der. Han trækker dynen op over hovedet for at ingen skal høre det angstbrøl, der bryder ud af ham.

Af samme forfatter:

Skriverjomfruen

– en guvernanteroman

Novemberlys

– en klunketidsroman

Sandflugt

– en kærlighedsroman

Grønt mørke

– en koldtidsroman

Rie og redeligheden

– en ungdomsroman

Skyggen på hjørnet

– en ungdomsroman

P-vagten

– letlæsningsroman

Når fisken fanger solen

Ridderen af Den bedrøvelige skikkelse

– et spil

Nogle dage i september

– en familieroman

Farligt forår

– børneroman

Skår

– en provinsroman

Fuglebal

– en barokroman

Et udestående

– en provisorietidsroman

Adam og Ovine
Mette Winge

1. e-bogsudgave 2010
ePub-produktion: BookPartnerMedia, København
ISBN 978-87-02-10275-8

© Mette Winge og Gyldendal 2008

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug
må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk