Joakim Jakobsen

Tynd luft

Danmark ved VM
i Mexico 1986

Gyldendal

Tak

Forfatteren ønsker at takke alle, der har udtalt sig til denne bog:

Henrik Andersen, Frank Arnesen, Franz Beckenbauer, Klaus Berggreen, Jens Jørn Bertelsen, Søren Busk, Emilio Butragueño, Per Frimann, Åge Hareide, Lars Høgh, Søren Lerby, Jesper Olsen, Morten Olsen, Sepp Piontek, Tobias Regnell, Per Røntved, Allan Simonsen, John Sivebæk.

I Mexico tak til Enrique og Hugo Rodríquez plus hele familien Frausto.

Tak til følgende personer for uvurderlige indspark, opmuntring, manuslæsning og behørigt grov kritik: Jens Andersen, Peter Christensen, Laura Engstrøm, Simon Pasternak, Kasper Steenbach og Klaus Wivel.

Tak til Henrik Wivel og andre kolleger på Weekendavisen.

En varm tanke til Jens Bærentzen, som jeg delte tv-skærm, rus og sorg med i 1986.

Først og fremmest tak til Laura for kærlig støtte og robust udholdenhed. Nu skal jeg nok tie stille om det landshold.

Til Patrick Rosenquist Jakobsen (født 1985)

KAPITEL 1

Da vi var gode

Nu dukker han op henne på parkeringspladsen, Sepp Piontek. Stor og muskuløst bamset, klædt i en tyk jakke, som han ikke har knappet i stormvejret. Han trækker lidt på det højre knæ, der i 1972 standsede hans egen karriere som Bundesliga-spiller i Werder Bremen. Det er midt i Danmark, og det er vinter. Hundrede meter mod nord summer bilerne på opkørslen til Vestbroen over Storebælt. De høres kun fjernt i stormen, hvor snorene på flagstængerne pisker taktfast. Snefnug skærer i ansigtet, og ude på Bæltet ruller vrede, grå bølger.

Sepp Piontek skrider frem mod indgangen til cafeteriet, hen langs raden af busser, der hælder passagerer ud til en hurtig kop kaffe eller cola i papbæger. Enkelte turister fra hans fødeland og adskillige danske skoleelever, der ikke var født dengang i 1980erne, ikke en gang da han fratrådte som Danmarks landstræner i 1990, stirrer et øjeblik og vender sig mod hinanden for at bekræfte, at jo, det er ham Piontek. En bister grævling med de hvide bakkenbarter under det mørke hår. Han ser sig om på den måde, der kendetegner en mand, der er vant til at blive betragtet. Han ser næsten nysgerrig ud, som om han igen vil tage det land i øjesyn, han ankom til i sommeren 1979. Som en jesuittermunk, der nøgternt og besluttet ser sig omkring blandt de vilde, han er kommet for at optugte.

En enkelt teenageknægt i en af busklyngerne har mod nok til at vinke og råbe: Hej, Sepp. Piontek vinker tilbage mod klumpen af skoleelever. Knægten får sin gevinst med fnis og skulderskub blandt kammeraterne.

Det er Sepp Piontek, der har foreslået cafeteriet her på Fynsiden af Storebælt som mødested. Af venlighed for at gøre arrangementet og transporten så ukompliceret som muligt. Den nøjsomme motorvejshygge imødekommer også en forestilling om den tysker, Piontek er. Nøgternt, praktisk, lad os komme videre. Da Werder Bremen skrev kontrakt med ham, var Piontek endda i gang med en uddannelse som maskiningeniør, selve ikonet i det tavse, susende Wirtschaftswunder. Udnyt muligheden, udnyt stoffet, udnyt tiden, gør det, der kræves. Det var disse blanke, hårde Autobahn-dyder, Sepp Piontek havde med sig, da DBU ansatte ham som landstræner per 1. juli 1979.

Kaffen er som på Storebæltsfærgerne i gamle dage. Sepp Piontek sætter sig med udsyn over selvbetjeningen, hvor folk også skubber bakker frem til kasseapparatet, som de gjorde i gamle dage. Piontek læner sig velvilligt ind over bordet, med begge de store arme om kaffekruset. Han fortæller om de første kontakter omkring nytår 1979, da Danmarks Boldspil-Union forsigtigt forhørte sig, om han måske kunne forestille sig at blive landstræner i Danmark. På det tidspunkt var Sepp Piontek træner i Hamburg-klubben FC St. Pauli, efter at han i et par år havde været landstræner i Haiti.

„I første omgang var jeg slet ikke indstillet på det. Danmark havde aldrig været med til noget som helst, hverken VM eller EM. De havde aldrig vundet betydningsfulde kampe. På den anden side var der jo en del danske topspillere i Bundesligaen. Jeg havde selv spillet mod Ulrik le Fevre i Borussia Mönchengladbach, og senere kom Allan Simonsen og Henning Jensen. I Werder Bremen havde jeg spillet med John Danielsen, og som træner i Werder var jeg med til at hente Ole Bjørnmose til klubben. Jeg rejste også selv til København for at købe Per Røntved. Så jeg var klar over, at der blev skabt spillere af høj, høj kvalitet i Danmark.“

Han så et ganske uudnyttet potentiale, som var en gylden chance for en ung træner.

„Jeg spurgte mig selv: Hvordan kan det være, at Danmark, som havde alle de her topspillere, der var højt værdsatte i deres klubber, aldrig vandt nogen kampe? For det gjorde det danske landshold jo ikke. Var det trænerne? Kunne spillerne ikke lide dem? Spillede de på en forkert måde? Der var noget, som ikke stemte.“

Piontek huskede i sine overvejelser om jobbet, hvordan Per Røntved mange gange var vendt hjem efter en landskamp midt på ugen og sådan set først var menneske igen, for slet ikke at tale om topspiller i Bundesligaen, ved kampstart lørdag eftermiddag. Dundrende tømmermænd.

„Det gik op for mig, at når disse dybt professionelle spillere vendte hjem til København, så var det de gamle amatørdage igen med sjov og druk og leg. Så sagde jeg til mig selv: Oh-oh, spillerne er der – men der er hverken arbejdskultur eller vindermentalitet. Jeg mente, at hvis man kunne lave om på dét, så spillerne tog landsholdet alvorligt, så kunne man også skaffe resultater. Hvis man kunne skabe en balance, så spillerne var lige så ambitiøse som i deres klubber, men stadig glade for at komme hjem – så var der muligheder. Det var mit udgangspunkt. Så jeg sagde: Okay, lad os prøve.“

Da Sepp Piontek ankom i 1979, havde han dog stadig visse betænkeligheder. Den nye landstræner var opmærksom på et fælles træk hos de danske spillere.

„Danskerne i Bundesligaen havde noget, som vi ikke var vant til i Vesttyskland dengang. For os var fodbold et eksistensspørgsmål. Sådan var det ikke for danskerne. Hvis vi i Werder Bremen havde tabt en kamp, kunne vi tyskere sidde længe i omklædningsrummet og ruge over det. Hver for sig, så sad vi der og hang med hovederne. Men John Danielsen og Per Røntved skyndte sig bare ud fra badet og hjem at holde fri. God weekend, vi ses. Det virkede ikke, som om det betød så meget for dem. Jeg fandt senere ud af, at det var en del af den danske psyke. En meget behagelig psyke. Men jeg havde min tvivl.“

Sepp Piontek tog sine kampe med den danske psyke. Det blev hans livsværk. Efter syv år kulminerede det med opvisning, triumf og pompøs nedtur ved VM i Mexico i 1986. Under VMkampene i Mexico skyllede en global bølge af sympati og, ja, kærlighed ind over holdet, som var ganske uvant for Danmark og danskerne. Det var ikke et klap på skulderen, det var ikke et patroniserende nik sådan: jaja, I er sandelig dygtige. Det var forelskelse og ren overgivelse. Men hvor spillerne og Piontek kendte deres eget værd, var deres nation sart og uprøvet i den form for tilbedelse. Hele Danmark var næsten beskæmmet. Vi havde det som en ung jysk pige, der under en skolerejse til Italien eller Paris første gang prøver at blive bestormet med komplimenter fra uhæmmede charmører.

Det brød løs efter de to første kampe i Mexico. Det franske dagblad Libération skrev ligefrem leder om det danske landshold. Skribenten kredsede om det forunderlige, der kan ske under et VM.

„Det er den identifikation, fodboldelskeren gør med det hold, han elsker, ikke med maven, men ved første øjekast. (…) Denne absolutte kærlighed vælter dig i møde fra stadion, begraver dig, oprejser dig og gør dig måske senere ulykkelig, fordi genstanden for din kærlighed overgår alt, hvad du har set før,“ sang lederskribenten i Libération, som blev citeret i fuld længde i Information. Og den franske skribent var først lige begyndt:

„Ungarns hold erobrede flere hjerter end Ava Gardner i halvtredserne. Brasiliens hold brændte millioner af sjæle i tresserne. Og endelig blæste Johan Cruyffs hold, vinderen fra Ajax og taberen fra Holland, os omkuld i halvfjerdserne. Fællesnævneren for disse hold er deres skønhed, når holdet optræder som en helhed, en følelse af orkestral bevægelse og gennemsigtighed, som trænger ind i os og mætter os med glæde. Siden starten på dette VM har ét hold slået os med forbløffelse og respekt: Danmarks landshold, vanvittigt og uimodståeligt mod Skotland, sejrende og storsindet, og især legende mod Uruguay. Det besidder i Michael Laudrup dette VM’s mest gudbenådede spiller. Dets angrebsbølger er ikke uden mindelser om hollandsk fodbold, og de foretages med så få bagtanker, at man frygter, at det en dag vil komme til at betale prisen for sit vovemod. Men det stikker vi skråt op, trods alt. Favoritterne ved dette VM fortsætter deres i forvejen fastlagte kurs. Men hvad os angår, har vi fundet vores elskede.“

Smukt. Men det var også en smuk løgn – behæftet med visse sandheder. En løgn, som danskerne selv dyrkede som en national skat. Synet på det danske VM-hold som udelukkende naivt og legende var dybest set en grov undervurdering. Det danske spil rummede masser af bagtanker. Selv Michael Laudrup rummede i dén grad bagtanker og kynisme. Vi ville bare ikke se det. Disse spillere ville vinde, og det kom bag på os. De chokerede os. De ville ikke længere være harmløse og let fjogede. De gik råt og krigerisk og med en skræmmende professionalisme ind for at opnå det ypperste. Nationen reagerede forfjamsket og tog klaphat på.

Men Libération-poeten havde ret i betragtningerne over den danske offensiv. Det var sandt, at danskerne mindede om hollænderne. Før det gik op for de danske spillere selv, var de låst fast i såvel legeidealet som det hollandske syndrom.

Et par årtier senere er det stadig ikke glemt ude i verden, slet ikke. Det er ikke skrottet fra erindringen sammen med en lederartikel fra en fransk venstrefløjsavis med duftevand på sprogrankerne. Op til VM 2002 skulle kommentatorerne ved det britiske netmagasin PlanetWorldCup.com udpege deres største VMoplevelse gennem tiderne. En af skribenterne, Mike Gibbons, fremdrog Danmark ved VM 1986, nærmere bestemt danskernes opgør med Uruguay. Gibbons huskede henført, hvordan han som dreng i sommeren 1986 havde fået udleveret et videobånd til familiens nyindkøbte VHS-maskine. Storesøsteren havde også fået et VHS-bånd, og Mike skrev Mike’s Tape på ryggen af sin kassette. Hver aften ved sengetid i VM-ugerne satte han videobåndet i maskinen og lod det optage en af de sene kampe, der varede ud på den anden side af midnat, engelsk tid. Næste dag kunne Mike så sætte sig til at se den kamp, som var gledet ind på hans VHS-bånd. Kampe af meget svingende kvalitet og intensitet. Mandag den 9. juni 1986 kom lille Mike hjem fra skole, tændte for videomaskinen og blev ramt af en åbenbaring. Danmark-Uruguay på Estadio Neza i udkanten af Mexico By.

„Jeg må have set dette storslåede 6-1 drama mindst 15 gange under og efter VM 1986. Indtil det på tragisk vis blev slettet (dog ikke fra min erindring) under en eller anden elendig film, som lød god og viste sig ikke at være det. I dag har jeg i det mindste highlights fra kampen, og jeg kan med sikkerhed sige, at det ikke bare er min hukommelse, der kaster et romantisk skær over gamle dage, for den kamp er stadig så formidabel, som jeg husker den. Danskernes sejr virkede endnu mere retfærdig, fordi den gik ud over det måske mest brutale og kyniske hold i VMhistorien (selv om der er betragtelig konkurrence om den titel). Det går op for én, at siden danskerne i 1986 har intet landshold spillet fodbold på så højt et niveau mod modstandere af den kaliber. Landshold spiller ganske enkelt ikke sådan længere, selv om det netop er den type præstationer, der skaber de sagn og legender, som VM-historien næres ved.“

Men hvad med os selv? Danskerne? De berusende dage i 1986 rev os hen og rev os løs. Ud i en nervøs stolthed over, hvem vi i virkeligheden var. Det store landshold blev til midt i et nationalt paradoks. Netop da der opstod tvivl om, hvorvidt der overhovedet var et vi – danskerne, nationen – kom dette mandskab og samlede befolkningen i noget, som visse kredse tolkede som fastelavnsnationalisme. I de år fastslog historikere kækt, at nationalstaten var aldeles passé.

Der skulle gå en del år, før vi kunne se, hvor meget det forandrede os. Og på hvilke felter vi forblev de samme. Vi besad ikke koldsindig dømmekraft, mens det stod på. Hverken i de timer, hvor vi var væk i kampene foran de fosforiserende tv-skærme, knitrende per satellit over et ocean, så meget væk, at vi ikke anede, at vi kiggede på en tv-skærm, eller i de uger, hvor vi gled med og lod holdets mesterlige rytme, dets opvisning og vilje præge os. Vi var overraskede over deres alvor. Det var en national crash test, som vi stadig har mén efter. Sepp Piontek satte kraft og sammenhæng i et landshold i en nation, hvor man ikke skulle komme for godt i gang. De her folk kom i dén grad godt i gang.

Vi prøvede noget, vi aldrig havde oplevet før. Og det ændrede nationen, dens mennesker og deres hoveder. Som enkeltstående, chokerende begivenhed var det først med Muhammedkrisen 2005-06, at vi oplevede en tilsvarende dybtgående prægning og en tilsvarende interesse fra hele verden. Som Niels Barfoed skrev i Weekendavisen i marts 2006 i forbindelse med karikatur-postyret: „Vores lille andedam er skyllet ud i verdenshavet, hvorfra den aldrig mere vil vende tilbage.“

Sådan var det også dengang i 1986, da Sepp Piontek og landsholdet tog Danmark med til VM i fodbold i Mexico. Danmark skubbede lemmen op og gled ud i verden.

Men spillerne var jo netop også danskere, hvilket Piontek i dag påpeger. Og måske bar de undergangen i sig, fordi de trods al deres hårde professionalisme og ambition gav efter for kravet om at være sorgløse og smukke. Som årene er gået, endte det næsten med, at vi ikke kunne se slidstyrken og den sammenbidte vilje længere. Vi ville kun huske dem som de lystfyldte, suveræne danskere. Dengang konkluderede mange danske kommentatorer også med stolthed, at den virtuose opvisning med brat afslutning i virkeligheden var en større sejr, end hvis holdet havde kalkuleret og bremset sig helt til tops. At det danske landshold i virkeligheden vandt, da det gik til grunde.

Men der er stadig en rest smerte. Det dirrer alene ved at proppe VHS-båndene med de fire VM-kampe i maskinen. Allerede den sukkende mekanik, en ufravigelig del af 1980ernes soundtrack, varsler, hvad der vil ske. Den blævrende grønne skærm, som dukker op med billedet fra en elendig græsplæne i Mexico, udløser et lille ubehag. Man ved, hvor galt det vil gå. Naturligvis. Man ved, hvor galt det vil gå, efter at det er gået så godt. Ubehaget har ligget der i alle de år – som et støn, der blev afbrudt.

I cafeteriet ved Storebælt kaster Piontek et blik ud gennem det østvendte panoramavindue og betragter Vestbroen, mens han taler om de første år i Danmark. Han indskyder, at han lige har hørt i radioen, at broen er lukket for høje køretøjer på grund af stormen.

De hører på ejendommelig vis sammen, Piontek og Storebæltsforbindelsen. Da Politiken i 1984 bad Sepp Piontek skrive en kronik om Danmark, fokuserede han netop på overfarten og trægheden, når han over 100 gange om året kartede frem og tilbage mellem Fyn og København: „Jeg er over tre timer om den tur, forudsat jeg ikke skal vente for længe i Knudshoved,“ skrev Piontek irriteret i kronikken. „Jeg føler, min frihed er begrænset til den vestlige side af Storebælt – og så i et land som Danmark, som jeg agter og beundrer for dets liberale holdning på næsten alle områder.“

Piontek og Storebæltsbroen er også knyttet sammen ved et skæbnetungt sammenfald af datoer.

Storebæltsforbindelsen blev – efter mere end 100 års spekulationer og ængstelige afvisninger – besluttet i det samme døgn, da Pionteks karriere kulminerede. Det punkt, hvor han mest indædt ønskede og fik succes. Og hvor han efter manges mening begik sin karrieres største fejl, flere endda. Det var den junidag i 1986, da Piontek og hans danske landshold stod over for Vesttyskland i Mexico. Her formåede han ikke at holde hovedet tilstrækkeligt koldt. Sådan vurderede flere af hans største beundrere i hvert fald forløbet, både kommentatorer og spillere.

Efter syv års arbejde med truppen og den danske psyke nåede Piontek akkurat toppunktet i matchen mod sit fødeland. Og som billede på den bevægelse og reform, han havde været med til at gennemføre, kvitterede landet ved at tage over og træffe en ambitiøs, nødvendig beslutning, der havde været syltet alt for længe: Den 13. juni 1986 meddelte et folketingsflertal, at broen skulle bygges. Næsten som et vink af taknemmelighed og forsikring om, at nu kunne vi godt selv klare den herfra, kære Piontek.

I hvert fald var Storebæltsbroen et bevis på, at Danmark i 1986 ikke længere var det samme adstadige og let apatiske land, som Piontek ankom til i sommeren 1979. Dengang var han hurtigt stødt på indtørret DBU-modstand i hyggeriget.

„Jeg havde kun været en uge i Danmark, da der kom nogen fra DBU og sagde: Du, Sepp, vi skal også lige holde UK-møde. Jeg sagde: UK-hvaffornoget?“

At dømme efter Pionteks øjenbryn og læbestilling skal man vist være glad for, at man ikke var den DBU-mand, som afleverede UK-beskeden til den nye landstræner. Piontek var ikke klar over, at Danmark i patologisk grad dyrkede foreningskulturen. For landsholdets vedkommende betød det, at det gennem årtier ikke havde været op til landstræneren alene at udtage sin trup. DBU opererede med en udtagelseskomité, den såkaldte UK, der bestod af tre repræsentanter for lokalunionerne plus landstræneren. De skulle fra landskamp til landskamp stemme om, hvem der skulle udtages – med den vigtige tilføjelse, at de tre DBU-folk tilsammen havde én stemme mere end landstræneren. De kunne altså underkende landstrænerens valg af spillere. Især når de mente, at der manglede én fra deres egen klub.

„Sådan kan man jo ikke bygge et hold op,“ fnyser Sepp Piontek. Han skulle aldeles ikke deltage i noget ævl med møder og stemmefordeling. „Det kunne de godt glemme. Ellers var jeg ikke landstræner et minut længere. Hvis jeg skulle tage ansvaret, så skulle jeg også have den fulde ret til at bestemme.“

Udtagelseskomiteens absurde version af borgerindflydelse – sniksnak og så finder vi sgu nok ud af det hele – var et destilleret udtryk for det land, som mødte den fordringsfulde træner fra den tyske Bundesliga. Danmark var ikke bare et foreningsland, det var et udtagelseskomitéland. Et land med så dybtliggende trang til hygge og så overbevist om sin egen idyl, at det med organiseret kværulanteri søgte at hindre enhver forandring. Det gjaldt også broen over Storebælt. I årene før og efter brobeslutningen i juni 1986 virrede det med katastrofemeldinger fra borgergrupper, som kaldte til modstand mod byggeriet. Ikke kun vilde miljøpostulater om fiskedød og myggehelvede, men også ejendommelige prognoser om, hvordan danskernes sjæle ville lide ubodelig skade, hvis landet ikke forblev delt, og bilister ikke længere skulle stoppe efter en times kørsel og drikke elendig kaffe til uhyrlige priser. En forskræmt og krampagtig modstand mod et hurtigere og mere smidigt Danmark. Det var det gamle, træge Danmark, som var ved at give slip.

Det var også med tilbageholdt vejrtrækning, at nationen så landsholdet føre sig så potent frem i Mexico. Ved bordet i cafeteriet overvejer Sepp Piontek den reelle mulighed for, at Danmark kunne have vundet VM i Mexico. Måske endda burde have vundet? Han gennemgår truppen, hvor en karantæne eller en skade trods alt kunne have svækket chancerne betydeligt, især angrebet og forsvaret var sårbare. Der var også keeperne fra den hjemlige turnering, som ikke havde samme betingelser og standard som det øvrige mandskab. Og så alligevel. Sepp Piontek rykker lidt på hovedet, mens han overvejer erstatninger og rokeringer. Det så godt nok ud for ham. Brasilien røg jo også ud i den anden turneringshalvdel.

„Der skal så lidt til, bare en eller to situationer. Vi havde ikke heldet. Det kom igen senere. Se, hvordan det gik med Danmark ved EM i 1992. De fik alt det held, som vi ikke havde i 1984 og 1986. Det kom tilbage. Med lidt held og Schmeichel, så havde vi klaret den, neeh? Med Schmeichel havde vi ikke en gang behøvet heldet.“

Der var også noget andet og mere dybtliggende, som ifølge Piontek indvirkede på den danske exit fra Mexico. Hvor danske kritikere peger på, at landstrænerens stolthed kogte over i kampen mod Vesttyskland, sætter han selv fingeren på et uigendriveligt faktum: hans trup bestod af danske spillere. Jo længere de kom frem i turneringen, desto klarere øjnede Piontek rester af den skødesløshed, han havde set hos Danielsen, Bjørnmose og Røntved i Werder Bremens omklædningsrum.

„Der bredte sig den der danske holdning med, nåja, vi er også nået langt nok, vi har gjort det så flot, og ingen kan bebrejde os noget. Der var alligevel noget, der manglede i den mentale omstilling. Den der overgang til: Vi kan og vi skal! Dén var måske ikke helt lykkedes så godt, som jeg troede. Det der: Vi kan ikke – jo, vi kan. Nej, vi kan ikke, det har vi aldrig kunnet. Nu skal vi – nej, vi kan ikke.“

Hans spillere er kun bidvis enige, mange lodret uenige. De mener, at Piontek overfortolkede nogle uskyldige signaler. Og de ser et forløb i Mexico, hvor de selv, Piontek og DBU kunne have handlet anderledes.

Men Piontek betragter tendenserne som udslag af en dansk trolddom, der trods al disciplinering stadig lå gemt i hans trup. En dansk forbandelse, han forsøgte at uddrive ved den sidste spillersamling før ottendedelsfinalen mod Spanien på Estadio La Corregidora i Querétaro den 18. juni 1986. Han var dybt bekymret.

„Jeg siger til dem: Det er svært at kvalificere sig til VM, umådelig svært. Det har I gjort, og I er her stadig. Det betyder jo ingenting, om I skal blive her en uge eller to mere. Ingenting. Når I kommer hjem, kan I holde ferie.“

Sepp Piontek løfter stemmen, taler med tyngde. I lighed med faktisk alle de spillere, der har ladet sig interviewe til denne bog, tyder Pionteks stemmeføring på, at han aldrig helt har forladt Mexico. Fem-ti minutters høflig snak om fortiden – så er det ikke længere fortid, så er de tilbage i 1986. Som om deres hoveder lige siden har været fyldt med hvis og hvis nu – når de har stået og vasket op, når de er kørt på arbejde eller har ventet i en lufthavn. Piontek fortsætter genopførelsen af sin sidste peptalk i Mexico. Stemmen smælder lidt bistert, og cafeteriegæsterne er begyndt at kigge:

„Det er ikke sikkert, at I nogen sinde kommer til et VM igen. Du gør måske.“ Piontek peger ud i cafeteriet, som han nu er løftet væk fra. Han er i Querétaro for to årtier siden. Ved et af laminatbordene i Knudshoved kigger en kaffedrikkende herre op, da Piontek peger på ham. Den forbavsede mand fryser fast med kaffekoppen et par centimeter over bordet. Uden at vide det er manden Michael Laudrup. Det var Laudrup, der måske kom til VM igen. Piontek peger videre i lokalet. Oppe i køen formanes kunder med bakker i den now or never-tale, som for to årtier siden bølgede ud i Querétaro: „Måske også dig og dig.“ Det er Henrik Andersen og John Sivebæk, to andre af de yngste i truppen. Netop de to vandt senere et EM, men Michael Laudrup viste sig ganske rigtigt at være den eneste fra Mexico-truppen, som kom med til et VM igen. Det var 12 år senere i Frankrig 1998.

Piontek gjorde det altså klart for sine spillere, at det var op til dem selv, om de ville være verdensmestre. Hvem skulle standse dem? Måske kun dem selv. Det er en holdning, hans spillere deler, når de i dag ser tilbage.

Nogle måneder efter VM i Mexico tog Sepp Piontek og hans folk fat på næste opgave, kvalifikationen til EM 1988. Først her, på træningsanlægget i Vedbæk i september 1986, gik det reelt op for landstræneren, hvad holdet havde bedrevet og været på vej mod.

„Der gik næsten tre måneder, før vi så hinanden igen. Nogle få var stoppet. Og da vi nu skulle arbejde på at komme ud igen, begyndte det at dukke op. Mens man er midt i det, kan man ikke vurdere det. Men da jeg mødte spillerne igen, stod klart for mig, at vi kunne være gået hele vejen. Det var først da, at vi kunne sige: Vi var faktisk … ja, vi var faktisk gode.“

Af samme forfatter

Le Tour. Sejre, drømme og frygtelige nederlag i 100 år. 2004

Tynd luft
Joakim Jakobsen

1. e-bogsudgave 2009
ePub-produktion: BookPartnerMedia, København
ISBN 978-87-02-10509-4

© Joakim Jakobsen og Gyldendal 2008

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug
må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk