Talent

Spørgsmålet er ikke
om du har talent men hvordan

Claus Buhl

Gyldendal Business

Forord

EN TIDLIG MORGEN I MAJ 1981 vågner Johan op med en ubehagelig smag i munden, som får ham til at gispe efter vejret. Johan skynder sig at tage en slurk vand fra det lille glas, som står ved siden af sengen. Vandet skyller smagen væk, men Johans hjerte galopperer af sted. Helt forsigtigt lader han sin tunge køre mod bagsiden af sine fortænder. Han kan få en af fortænderne til at rokke, og en lille dråbe blod falder ned på tungen.

Johan er ni år. Han er en næsten helt almindelig svensk dreng fra en forstad til Malmø. Og han er i færd med at skifte sine mælketænder. Det er ikke godt, for Johan er bløder. Hver gang Johan taber en tand betyder det uger på hospitalet. Og uger med voldsomme smerter, fordi lægerne er nødt til at stoppe hans blødninger ved at give ham cellegifte. For Johans særlige form for blødersygdom gør, at han udvikler antistoffer over for den medicin, der er til rådighed.

Johan kan blive invalid af at skifte sine mælketænder.

*

PÅ HOSPITALET I MALMØ arbejder den svenske læge Ulla Hedner. Hun er ekspert i blødersygdomme, herunder den sjældne form, som Johan lider af. „Sygdommen er modbydelig,“ fortæller hun. „Vi måtte behandle patienterne med cellegifte for at slå antistofferne ned. Behandlingen var yderst kompliceret og besværlig. Patienterne havde det forfærdeligt.“

Ulla Hedner er uddannet læge, men interesserer sig også for det tilstødende fag, biokemi. Og Ulla Hedner har igennem 1970’erne brugt al sin fritid på at undersøge de biokemiske bestanddele, der er i almindeligt blod, en for en. Blod størkner gennem en kaskade af forskellige protein- og enzymreaktioner, de såkaldte faktorer. Ulla Hedner har møjsommeligt undersøgt de enkelte faktorer hver for sig for at finde ud af, hvad det er, de gør i blødernes blod. Det skulle vise sig at være en god ide at lade lægevidenskab og biokemi støde sammen. Ulla Hedner har opdaget, at koncentrerede mængder af faktor syv, som hun har oprenset fra donorblod, er i stand til at stoppe blødninger, selv hos de værst ramte blødere. Oven i købet uden udvikling af antistoffer.

Der er kun 3.500 blødere som Johan i verden, så nu skal de bare udstyres med faktor syv, hvis de begynder at bløde. Der er imidlertid to problemer. Det ene er, at oprensningen af faktor syv fra donorblod tager uger, ja, måneder, for at få en mængde, der er stor nok til én enkelt bløder. Det andet er, at alt det donorblod, der findes i verden, ikke er nok til at levere den mængde faktor syv, der skal bruges til de 3.500 blødere.

„Drop det,“ får Ulla Hedner at vide. Ikke alene fra kollegerne på hospitalet i Malmø, men også på sine rejser rundt i verden, hvor hun forsøger at rekruttere hjælpere til det omstændelige arbejde med at oprense faktor syv. Kun én kollega, amerikaneren Walter Kisiel, accepterer at rejse med Ulla Hedner tilbage til Malmø for at se på bløderpatienterne.

„Oplevelsen af patienterne og deres forfærdelige pinsler overbeviste Kisiel. Når man ser det med egne øjne, gør det et dybt indtryk,“ fortæller Ulla Hedner. Hun og Walter Kisiel begynder nu på et langt og besværligt arbejde med at oprense faktor syv. I halvandet år knokler de i deres laboratorium, i og uden for arbejdstiden. Endelig, i begyn delsen af 1981, har de en portion faktor syv, der kan række til nogle få patienter. Og det er lille Johan, som netop er kommet ind på hospitalet med sin rokketand, der skal være den første til at prøve den eksperimentelle behandling.

Johan får det faktor syv, som Ulla Hedner og Walter Kisiel har oprenset. „Jeg husker tydeligt Johans mors ansigtsudtryk, da hun så, at den vattot, som vi pressede mod hullet i Johans mund, ikke længere blev farvet rød af blod. Det var et overvældende øjeblik,“ fortæller Ulla Hedner. Blødningerne i Johans mund er stoppet i løbet af få minutter. „Da blev jeg overbevist om, at medicinen virkede. Det var alt arbejdet værd,“ fortæller Ulla Hedner. Og Johan kan tage hjem fra hospitalet samme dag.

Johan og endnu en patients historie bliver til en videnskabelig artikel, som Ulla Hedner og Walter Kisiel publicerer i det internationale fagtidsskrift Journal of Clinical Investigation i 1983. Men hverken kolleger eller medicinalindustri tør tro på den. Resultaterne er for kontroversielle, anekdotiske og mirakuløse. Års arbejde møder muren, og Walter Kisiel rejser tilbage til USA.

Ulla Hedner må opgive at fortsætte sit arbejde med at få blod til at størkne og får i stedet arbejde hos Novo i København med det præcist modsatte: at sikre at blod ikke størkner, i et forskningsprojekt, der skal udvikle medicin mod blodpropper.

Men faktor syv og den lille Johan har bidt sig fast hos Ulla Hedner. Det kan godt være, at man skal bruge alt det blod, der findes i hele verden, for at få nok faktor syv. Det kan godt være, at det kræver umenneskeligt arbejde at oprense det fra de enorme mængder donorblod. Men blødersygdommen er også umenneskelig. „Det kunne ikke passe, at det ikke var muligt at lave faktor syv på en eller anden måde,“ siger Ulla Hedner. En dag må det blive muligt at udvikle faktor syv på andre måder. Hvilke, ved Ulla Hedner ikke. Men det må det.

„Drop det,“ får Ulla Hedner igen at vide fra kolleger og andre med forstand på den slags. Der er hverken økonomi i de kun 3.500 patienter eller udsigt til at kunne udvikle faktor syv på andre måder end den besværlige og tidskrævende oprensning fra donorblod.

Og dog.

Måske kan gensplejsning gøre det? Ulla Hedner får et møde med direktionen i Novo, som bevilger hende lidt penge og et par medhjælpere til at undersøge mulighederne. Og det kan det, gensplejsning. Ulla Hedner begynder at få mere og mere faktor syv i gensplejset form. Og hun får også flere og flere bløderpatienter, som bliver behandlet med det gensplejsede faktor syv. Selv vanskelige operationer kan nu lade sig gøre for blødere. Resultaterne gør indtryk på ledelsen i Novo, som afsætter midler til en lidt større forsker- og udviklingsgruppe omkring Ulla Hedner. Det løfter arbejdet med at gøre det gensplejsede faktor syv til et egentligt lægemiddel op på et helt andet niveau, end da hun og Walter Kisiel sad i deres laboratorium aften efter aften på hospitalet i Malmø.

Arbejdet bærer frugt. I 1986 kan Novo tage patent på det gensplejsede faktor syv. Første skridt mod at gøre det til et rigtigt lægemiddel er taget. Fremtiden tegner nu lidt lysere for de 3.500 blødere.

Men ikke nødvendigvis også lysere for Ulla Hedner.

Novo fusionerer i 1989 med sin konkurrent på diabetesmarkedet Nordisk og bliver til Novo Nordisk. I anledning af fusionen foretager ledelsen en stramning af det nye Novo Nordisks forretningsmæssige fokus. Nu skal det primært handle om diabetes og insulinprodukter rettet mod verdens 250.000.000 sukkersyge. Det kommer til at gå ud over Ulla Hedners lille forskergruppe og arbejdet med at udvikle en ny faktor syv-medicin.

„Der var i forvejen få ressourcer til arbejdet med faktor syv, da midlet ikke var i fokus for Novo Nordisk,“ fortæller Ulla Hedner. „Fusionen betød, at forskningsholdet blev splittet op. Men efter at jeg med egne øjne havde set, hvad faktor syv kunne udrette, kunne jeg ikke opgive. Jeg startede et større samarbejde med forskellige forskergrupper rundt omkring i verden, og på den måde fortsatte engagementet i faktor syv,“ fortæller Ulla Hedner, der nu også tager en stilling som professor ved universitetet i Lund for at kunne fortsætte sit arbejde med faktor syv.

Det er lige før, at faktor syv går i glemmebogen hos Novo Nordisk. Men ti år efter patentet, i 1996, bliver NovoSeven lanceret som lægemiddel. Det er lidt vel småt for Novo Nordisk at skulle markedsføre et lægemiddel med så relativt få potentielle patienter, men nu skulle det være.

Tre år senere, i 1999, tager virkeligheden imidlertid en ny drejning. En israelsk soldat har skudt sig selv i maven. Kvæstelserne er så store, at han vil komme til at dø af blodtab på operationsbordet. I et desperat forsøg på at gøre et eller andet giver operationslægen soldaten NovoSeven, vel vidende at soldaten ikke er bløder. Men efter få minutter stopper blødningerne, og soldaten overlever.

Det åbner en helt ny verden for Ulla Hedner, Novo Nordisk og NovoSeven. Der findes ingen anden behandling i verden, der kan stoppe blødninger forårsaget af traumer. Dem er der mange af på grund af krige, naturkatastrofer, trafik- og arbejdsulykker. Og det sidste år har endnu en verden åbnet sig, idet NovoSeven med held er blevet anvendt i forbindelse med hjerneblødninger. Aktieanalytikere kalder derfor NovoSeven for Novo Nordisks guldæg.

I de kommende årtier kan NovoSeven komme til at hjælpe ikke alene de 3.500 antistofudviklende blødere men millioner af mennesker verden over. Takket være Ulla Hedner, som holdt fast i at arbejde med det, som kun få kunne se en ide i.

Og Ulla Hedner bliver stadig ved. Og ved. Og ved. Uden at kunne se for sig, hvad der vil komme til at ske. Men hun kan se sin egen passion for sig. Hun kan se sine sundhedsfaglige talenter være i spil med noget, som virkelig giver mening for hende. Og hun kan være sammen med andre dygtige folk, der kan hjælpe hende og faktor syv videre frem.

Ulla Hedner er i sit rette element, når hun arbejder med sit faktor syv. Og det er godt. Også for alle os andre.

*

I DENNE BOG VIL JEG ABE EFTER ULLA HEDNER. Jeg vil bide mig fast i spørgsmålet om, hvordan man finder og fremmer et talent. Jeg vil søge hjælp hos verdens førende forskere for at få fat i den bedste viden, der er på området. Jeg vil undersøge og interviewe virkelige talenter, som har fået succes, og lede efter de elementer i deres udvikling, der har været de afgørende. Jeg vil finde ud af, om elementerne kan kopieres, så vi kan håndtere dem og bruge dem bevidst.

For hvis de kan kopieres, så kan elementerne ikke alene fremme de fås talenter, men bringe talenterne frem hos os alle.

Kapitel 1

Talentmysteriet

„SÅ UNG OG SÅ DEJLIG.“

Det er en ordentlig portion romantisk talentopfattelse, der bliver serveret i H.C. Andersens Den grimme ælling. Historien om en svaneunge, der vokser op blandt gumpetunge ænder. Hverken svaneungen eller ænderne er klar over, at den er en svane. I opvæksten er svaneungen derfor forkert, en grim ælling. Den bliver mobbet, fordi den ikke er som de andre. Ungen flygter, men kun for at møde flere ydmygelser: nappet af anden, bidt af hønen, foragtet af katten, sparket af mennesket og frosset igennem af vinterens kulde. Den skal gå så gruelig meget igennem, men intet kan undertrykke talentets sande værdi. I mødet med andre svaner genkender svaneungen, hvem den er. Noget meget finere end ænder: „Det gør ikke noget, at man er født i en andegård, hvis man bare har ligget i et svaneæg,“ konkluderer H.C. Andersen og lader de gamle svaner neje for svaneungen og børn juble over den: „Der er kommet en ny. Den nye er den smukkeste. Så ung og så dejlig.“

I skolen har vi lært at tolke eventyret som en allegori over H.C. Andersens egen opvækst. Fra fattigdom med alkoholiserede forældre over modstand fra samtidens parnas til at blive anerkendt og berømt som kunstner. For H.C. Andersen var kunstner fra starten, „så ung og så dejlig”.

Denne romantiske opfattelse af talent ligger dybt i mange af os. Vi ser talent som noget ved de særlige. Noget, der er sjældent. Og noget, som godt kan kues og undertrykkes, men ikke for altid. Talent er en del af ungdommens kilde, og det finder altid en vej. For ellers er talentet der ikke. Talent er noget medfødt og noget individuelt. Talentet viser sig dér, hvor man kan selv uden vejledning eller forudgående læring, sagde oplysningsfilosoffen Immanuel Kant tilbage i 1700-tallet.

Og med ham, mange også i dag.

Mon ikke de fleste af os har skrevet digte, spillet musik eller malet billeder. Om ikke andet så i teenageårene. Og mon ikke de fleste af os har fået den oplevelse, at der hverken sprang en ny Henrik Nordbrandt, en ny Thomas Helmig eller en ny Michael Kvium ud af os. Forsøgene mislykkedes, talentet var der åbenbart ikke. Jeg begyndte selv at skrive digte samtidig med Michael Strunge, Pia Tafdrup og F.P. Jac og må konstatere, at de fik meget mere ud af deres digtning, end jeg gjorde. Jeg producerede et styk digt i samme tidsrum, som de tre sprøjtede digtsamlinger ud og forandrede det poetiske landskab i Danmark.

Hver fredag aften i tv kan vi se hvorfor: Talent er noget, der springer ubesværet, rent og klart ud af de unge. Som 15-årige Martin fra Ørum. Ingen vidste, at han var en soulsanger, end ikke hans forældre, før han sprang ud i fuldt flor i første omgang af tv-programmet X Factor. Som de særligt udvalgte, der med deres guldkort stryger direkte igennem lufthavnens check-in, havde Martin tydeligvis også en adgang til talenternes særlige fast track.

Synet på, at et talent er et særligt individ, der har nemmere ved tingene og kan finde ud af det selv, tager mange af os med i vores hverdag, når vi bedømmer os selv og andre. Virksomhedsledere og kolleger kigger på, hvem der får tingene hurtigt fra hånden. Og konkluderer, at de kvikke er dem, der har talent for arbejdet. Forældre ser, at deres børn har svært ved matematikken eller klaverspillet eller den franske grammatik og konkluderer, at det er, fordi børnene ikke har talent for det. Og mange af os andre oplever på egen krop, at der er en stribe ting gennem livet, vi ikke havde talent for, da vi prøvede dem. Det meste faktisk. Fra tysk i skolen over vores første job til parallelparkeringer – ja, hvordan er det overhovedet muligt at have talent for dem? Og vi undlader derfor at forfølge emnerne videre. Enten har man talentet og derfor nemt ved det, eller også har man ikke noget talent.

Men er det rigtigt?

*

TAG TENNISSPILLEREN CAROLINE WOZNIACKI. Hold da op for en god tennisspiller. Professionel som 15-årig. I top-10 på verdensranglisten som 18-årig. Kun et år efter at hun får sit store internationale gennembrud som 17-årig. Hun er ung, hun er talentfuld, hun er „vores“ Caroline. Men hun har ikke nemt ved det. Hun har aldrig haft nemt ved det. Caroline Wozniacki har knoklet i årevis inden sit gennembrud. Hun har ikke øvet sig mindre end sine jævnaldrende. Hun er ikke kommet dinglende for sent til træning, fordi talentet strittede ud af ørerne på hende. Hun har øvet sig mere end de andre. Hun har brug for at have en træner ved hånden, der kan give hende feedback, hver dag. Det er heldigvis hendes far, så han er lige ved hånden hver eneste dag. Caroline Wozniacki har mindst ti års dagligt øveri bag sig, før hun får sit gennembrud.

Caroline Wozniacki kunne fejre nytåret 2010 med at være nr. 4 på Women’s Tennis Associations verdensrangliste. Tre pladser bagefter Serena Williams, men to pladser foran Venus. Så skulle det med tennisspillet vel være på plads for Caroline Wozniacki?

Næ.

Kigger man på Caroline Wozniackis tennisspil i dag, så flyder det stadig ikke frit fra hende. Der er heller ingen af hendes modstandere, som frygter at skulle spille mod hende, fordi hun har noget i baghånden. Tværtimod. „Hun har ikke nogen god serv, hun flugter dårligt, og hun har aldrig været et teknisk vidunder. Hun skal kæmpe hårdt for hver eneste bold. Det vil hun altid komme til,“ fortæller tenniskollegaen Peter Bastiansen. Han vurderer derfor, at Caroline Wozniacki stopper karrieren, inden hun fylder 25 år, fordi hun skal slide så hårdt, at det går ud over hendes fysik.

Det ser ikke ud til at passe, at et talent skal være født til at have nemt ved det. Caroline Wozniacki er et talent. Et talent, der stråler langt og flot, og som får os til at kalde hende for „vores“. Men det er ikke kommet nemt til hende. Hun har knoklet. Og hun skal blive ved med at knokle for det. Mens jeg skriver det her, ligger hun og stortuder på en tennisbane i Doha i ørkenstaten Qatar, fordi hendes krop er i kramper. Alt gør ondt på hende.

Men hun kæmper videre.

Antitesen til den romantiske, H.C. Andersenske talentmytologi ligger derfor lige for: Caroline Wozniacki er et talent, fordi hun ikke er født god til at spille tennis. Caroline Wozniacki har skabt sit eget talent ved at have trænet mere end sine jævnaldrende. Hun er et talent takket være blod, sved og tårer. Hun er et eksempel på den romantiske talentmytologis konkurrent i dagens talentopfattelser: at man kan, hvad man vil. Man skal bare tage sig sammen.

Er talent så blot et produkt af at have øvet sig rigtig meget?

*

HVERDAGENS EMPIRI – OG DEN FORSKNING, du skal møde senere i bogen – tyder ikke på det. At øve sig meget er ligesom at have taget en lang uddannelse. Eller flere. Det siger noget om, at du har brugt lang tid på noget. Det siger ikke ret meget om, hvordan du har brugt tiden. Det siger heller ikke ret meget om, hvad du har fået ud af den. Og selv hvis du har knoklet på din uddannelse, har du ikke nødvendigvis fundet og udviklet dit talent.

Hver eneste dag møder vi alle sammen mennesker, som arbejder hårdt, uden at de er trådt i karakter som talenter. Som de af vores kammerater, som fik alle de gode karakterer i skolen. De lavede alle deres lektier og skrev aldrig af. De var flittige ud over alle grænser. De kunne svare på alle lærernes spørgsmål. De tog den ene uddannelse efter den anden. De havde udset sig en plads på samfundets top, men nu kører de med post.

Der er slør i rattet i de to store talentmytologier, vi har i dagens Danmark. Hverken forklaringen med, at de talentfulde er blevet født til at have nemmere ved at udføre fantastiske ting, eller forklaringen med, at flid kan bringe hvem som helst til at kunne hvad som helst, sidder lige i skabet.

I det hele taget er der flere spørgsmål, som rasler ud af det skab. Er det virkelig rigtigt, at talent kun findes hos nogle særlige mennesker, og at du og jeg derfor er henvist til et liv i almindelighed? Er det rigtigt, at talent er en egenskab ved alder, og at unge er mere talentfulde? Er det rigtigt, at hvis man ikke begynder på at udvikle sit talent som helt ung, så er toget kørt? Er det rigtigt, at talent er en indre ting, og at det er noget, man selv skal kunne finde ud af på egen hånd? Og er det rigtigt, at man kan blive til et talent ved at snuse lidt til noget maleri, virksomhedsledelse eller soulsang et år eller to?

Hvis svaret er ja, så er der ikke noget at skrive en bog om. Eller rettere, så skal bogen være en af de sædvanlige heltebøger om dem, vi har kåret til talenter. Bogen om Bodil Nyboe Andersen: Født til at passe på penge. Bogen om Sanne Salomonsen: Født til at synge popsange. Bogen om Ulla Terkelsen: Født til at være journalist med speciale i at rapportere energisk om hvilken som helst begivenhed fra hvilket som helst sted i verden.

Hvis svaret er nej, så har vi – forældre, kolleger, ledere og deltagere i det danske samfund – ikke bare et teoretisk problem med at definere, hvad et talent er. Vi har en række udfordringer i den måde, vi er over for hinanden på. For de to talentmytologier sætter rammerne for de måder, vi tænker og handler på over for hinanden. Lige nu persona liserer vi talent til de få, hvorfor de mange ikke får mulighed for at opdage og realisere egne talenter. Vi forsømmer muligheden for at løfte andre menneskers talenter frem. Vi skaber en unødig vanskelig grobund for nytænkning, kreativitet og innovation ved at afskrive os selv som mulige talenter – og de fleste andre af dem, vi omgiver os med. Vi opfatter os selv som forældre, naboer og kolleger, ikke som talenter, talentspejdere og talentudviklere. Vi får hinanden, vores virksomheder og vores samfund til at være kedeligere, mindre produktivt og mindre nyskabende, end det kunne være.

*

HVIS DE TO DOMINERENDE TALENTMYTOLOGIER i vores samfund er forkerte, så er konsekvenserne altså ikke små. Hverken for den enkelte eller for de sammenhænge, vi indretter os i. For talent er ikke alene et personligt anliggende. Det er også noget, vi har brug for i virksomhederne og i samfundet. Men som ikke hænger på træerne. Talent er svært at få fat på, lyder det igen og igen fra de danske virksomheder. Den førende internationale konsulentvirksomhed McKinsey & Co. sagde det sådan her i en rapport fra 1990’erne: „Verden er i en global krig om talenterne.“

Krigen føres alle steder. Se engang dette uddrag fra en stillingsannonce fra min kommune, som søger en ny medarbejder:

„Du har relevant uddannelse. Har overblik, udsyn og initiativ. Er opsøgende, selvledende og ansvarsbevidst. Er nysgerrig, kreativ og refleksiv. Kan viderebringe dit budskab klart, enkelt og begejstrende. Kan samarbejde på alle niveauer.“

Og starte på mandag. Kommunen søger ikke bare et dygtigt menneske med en uddannelse. Men et talent, der kan skabe nyt. For udfordringerne i min kommune er ikke anderledes end i resten af erhvervslivet. Vi skal være dygtigere, gøre tingene endnu bedre, kunne være kreative og skabe nyt ud fra præmisser, som er i forandring. Vi har brug for talent, fordi det, som er nu, ikke vil være godt nok i fremtiden. For vi er inde i en „forandringscentrifuge“ af historiske dimensioner.

Tag for eksempel teknologiens udvikling. Hvis nogen for ti år siden havde sagt, at alle – alle i hele verden og på samme tid – ville kunne finde ud af alt muligt lige fra Le Corbusiers menneskesyn til de gældende krav til betonfundamenter under havvindmøller på under ti minutter, så havde vi ikke troet på det. Og slet ikke troet på, at vi oven i købet ville brokke os over, at det tog hele ti minutter på grund af en forstoppet bredbåndsforbindelse.

Det er ikke alene teknologierne, som er i udvikling i disse år og i færd med at forandre vores livsvilkår. Det er mængden af viden også. Hvert femte år fordobles mængden af viden i verden. Og det sker ikke kun hos os. Overalt i verden investerer man i uddannelser og i at skabe kloge hoveder. Frem mod år 2020 vil der ifølge Unesco være flere i live i verden med en uddannelse, end der har været uddannede i hele verdenshistorien tilsammen. At have adgang til kvikke hoveder med viden er ikke kun noget, der er eksklusivt for de såkaldte videnssamfund som det danske. Viden er noget, alle kan få adgang til.

Også det skaber forandringer i verden. Vidste du, at man har opfundet sms-lønoverførslen, så man kan betale sin vinduespudser med en sms? Det har man – ikke her i Danmark eller i den vestlige verden. Men i Zimbabwe, et af verdens fattigste lande. Et udviklingsland. Men takket være teknologi, internet og den øgede tilgængelighed af viden er Zimbabwe ikke bare et udviklingsland, men et land, der udvikler. Og udvikler løsninger på områder, som mange i den vestlige verden nok havde regnet med var forbeholdt os. Eller i det mindste fundet på af os, for sådan plejer det at være.

Men plejer er død.

Teknologien, videnseksplosionen og globaliseringen er tre af de helt store forandringskræfter i verden lige nu. Der kommer flere og flere dygtige mennesker på Jorden. Og væksten i antallet af dygtige mennesker og nye løsninger sker ikke primært her hos os, men i de regioner, som vokser befolkningsmæssigt: i Asien, i Afrika og i Sydamerika. Og verden vokser hurtigt.

Det tog hele menneskehedens 200.000 år lange historie at nå til tre milliarder mennesker lige omkring „the summer of love“ i 1968. Derefter tog det 30 år at fordoble det tal. Og vi er godt på vej mod de ni millarder i løbet af de næste par årtier. Den rå mængde af mennesker flytter på grænserne for videnssamfundene. Kina og Indien uddanner en million ingeniører i år. Og næste år. Og næste år. En indisk ingeniør kan fuldstændig det samme som en dansk. Hans engelsk er muligvis noget bedre. Men han koster kun en fjerdedel. Så om lidt får vi selvfølgelig lavet vores beregninger til den nye udestue i Indien og ikke hos den lokale ingeniør i Vangede. Han skal finde på noget andet at leve af.

Vi møder mange af forandringerne i vores almindelige dagligdag allerede nu. Mange af dem som noget, der gør hverdagen bedre. Min første bil, som jeg købte fra ny engang i begyndelsen af 1980’erne, holdt ikke til at køre mere end 60.000 km. Så slukkedes det lille liv. Min seneste bil købte jeg, da den havde kørt 60.000 km. Og bilsælgeren kunne, uden at komme i klammeri med markedsføringsloven, reklamere med, at den var som ny. Min første bil skulle til service efter hver 5.000 km. Min seneste gør selv opmærksom på, hvis den trænger. Og der går nemt 15.000 km mellem eftersynene.

Tingene bliver bedre og bedre. De bliver også billigere og billigere takket være globalisering og outsourcing. Jeg tør ikke tænke på, hvad jeg gav for min første cd-afspiller for 20 år siden. En månedsløn, er jeg bange for. Men det var så også en B& O, toppen af poppen dengang. I dag kan jeg få en gratis cd-afspiller i samme kvalitet, hvis jeg vil tegne et abonnement på Vi med hund. Og B& O er på vej mod de evige radiomarker.

Tiderne er skiftet. Og det kræver derfor mere nytænkning, kreativitet og talentfuldhed at kunne skabe den konkurrencekraft, som skal sikre vores virksomheders og vores velfærdssamfunds videre ve og vel. For den krise, vi er i nu, har vist, at der er grænser for, hvor langt vi kan komme ved at blive ved med at gøre, som vi plejer. Ikke mindst på grund af hastigheden i forandringerne. Danmark har et Vækstråd, der skal hjælpe regering og Folketing. I Vækstrådet sidder repræsentanter fra de sædvanlige hjørner af samfundet. DI, LO, kommunerne, regionerne, interesseorganisationerne. Vækstrådet rådgiver blandt andet gennem rapporter som for eksempel den, der handler om nødvendigheden af at fastholde udenlandsk arbejdskraft i Danmark for at dække den store efterspørgsel. „Kommet for at blive“ hedder rapporten. Den udkom forrige år, da alle de udenlandske bygningsarbejdere var rejst hjem igen på grund af mangel på arbejde i Danmark. Forandringerne går stærkt.

Der er selvfølgelig stadig virksomheder, som lever godt, på trods af at de ikke har udviklet deres produkter i 100 år. Det er så heller ikke dem, der råber på mere talent. Tag pensionsselskaberne. Hvornår har du sidst forstået de informationer, du får fra dit pensionsselskab? Nogensinde? En aktuel undersøgelse fra ATP viser, at 54% af danskerne ikke forstår deres egne pensionsvilkår. Igennem årtier har mantraet i den branche været at sende uforståelige breve og årsopgørelser ud til kunderne om deres uforståelige opsparingsprodukter. For det er virksomheder, som lever af, at deres kunder er uinteresserede og uoplyste.

Men også de virksomheder kommer ind i forandringens centrifuge. Primært takket være internettet og dets sociale medier. For alt, hvad der kan digitaliseres, vil blive digitaliseret. Og alt, hvad der er digitaliseret, vil blive gjort til genstand for gennemlysning og diskussion i forskellige sociale fora. Det er naturligvis ikke pensionsopsparingen, som får den største omtale. Men da nettet aldrig glemmer noget, så vokser omtalen, indsigterne og afsløringerne år for år. Det skaber en grobund for nye virksomheder, som ikke behandler deres kunder som ignoranter, men i stedet handler med dem i øjenhøjde.

„Du kan lige så godt se det i øjnene: I en eller anden garage sidder der en iværksætter og støber en kugle med din virksomheds navn på. I det øjeblik kuglen skydes af, er det for sent at dække sig. Du har kun én mulighed: Skyd først. Du er nødt til at iværksætte før iværksætterne, ud-innovere innovatørerne. Lyder det umuligt for en århundrede gammel, traditionsrig virksomhed? Det er det også. Medmindre du er villig til at udfordre dig selv på alle dine antagelser om, hvordan du skal skabe innovation og værdi i din virksomhed,“ siger den amerikanske innovationsforsker Gary Hamel.

Der er ingen vej uden om, at vi skal blive dygtigere, mere kreative og mere opfindsomme i Danmark. Så talent har vi brug for. Alle steder. Og derfor har vi brug for at finde ud af, om det virkelig kun er de få, som har talent. Tænk, hvis det er de mange, som har talent. Tænk, hvis talent ikke kun er noget, der kendetegner det enkelte individ, men noget, der gror ud af et særligt slags fællesskab. Hvis og hvis – vi har alle sammen brug for at vide, hvad det er, vi har talent for. Vi har alle sammen brug for at kende til mulighederne for at udvikle os inden for det, vi måtte have talent for. Og vi har brug for at vide, hvordan vi kan skabe fællesskaber, der kan fremme de manges talenter, ikke kun isolere dem til de særlige.

Det er selvfølgelig ikke alene for Danmark, virksomhederne og samfundets skyld, at vi skal tænke nyt om talent. Det ligger ligefor at antage, at vores personlige liv ville blive bedre, hvis vores egne talenter blev opdaget og udviklet. Vi kunne blive dem, vi i virkeligheden er.

Lad os starte denne talentekspedition med at tage en tur til Jamaica. For her finder vi en historie om et talent i den mere usædvanlige afdeling. Men det er ikke kun en historie fra de varme lande.

Om forfatteren

Ph.d. Claus Buhl er forfatter og virksomhedsrådgiver med speciale i kreativitet og oplevelsesøkonomi. Han er formand for det ekspertudvalg, som rådgiver regering og Folketing om etablering af oplevelseszoner i Danmark. I 2009 blev han udnævnt til dansk ambassadør for kreativitet og innovation i anledning af EU’s år for kreativitet og innovation.

Tidligere har han været forbrugerforsker på Copenhagen Business School, underviser i informationsjournalistik ved Danmarks Journalisthøjskole samt grundlægger af en succesrig kommunikationsvirksomhed.

Claus Buhl har tidligere udgivet bøgerne Marketing & semiotik (sammen med sociologen Henrik Dahl), Det lærende brand og kreativitet – Danmarks vigtigste råstof. Han er derudover bidragyder til adskillige tidsskrifter, antologier og fagbøger.

Claus Buhl er en efterspurgt og underholdende foredragsholder om kreativitet, talent og oplevelser. Og så står han bag en velbesøgt blog, www.buhl.dk/blog, der behandler aktuelle emner inden for kreativitet, oplevelsesøkonomi og talentudvikling.

Claus Buhl bor i København og arbejder i netværk med talenter i London og San Francisco.

Talent – Spørgsmålet er ikke om du har talent men hvordan
Claus Buhl

1. e-bogsudgave 2011

ePub-produktion: BookPartnerMedia, København

Omslag af ADCO Design

ISBN 978-87-02-10706-7

© Gyldendal 2010

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.GyldendalBusiness.dk

www.gyldendal.dk