Peter Grønlund

Sub-land

Gyldendal

Til Pernille, Mille & Anton

„Everybody’s got their own arrow”

NOC 167

Hellerup Lay-up

Han er fed.

En rødlig teint og et forpint udtryk skæmmer hans runde ansigt; blikket scanner rutineret og sikkert en flaske for skår. Han skubber vognen frem med maven. Anstrengt lægger han flasken om i sin rygsæk. Engangsflasker og beskadigede flasker ryger i en sort affaldssæk, der til formålet er spændt på rullevognen. Han burde have været færdig med sin runde for ti minutter siden. Tungt sætter han sig på et af sæderne, kigger med et tomt blik ud gennem vinduet og kører to fingre hen over et tyndt dunet overskæg. Han ser fucked ud – svedig, træt og udkørt.

Kom så kammerat, du kan sgu godt klare den.

Hans mund står åben, og jeg kan se, hvordan han hiver efter vejret. Han mangler kun et lille stykke endnu og medmindre nogen har brækket sig eller skidt lige netop der, så kan det klares på få sekunder, han skal bare tømme askebægerne, fjerne papir og flasker og så en fugtig klud hen over gulvet. Sådan.

Han støder besværet fra med begge hænder mod knæene, da han rejser sig. Rulledøren ind til mellemgangen binder lidt, og han må lægge vægt i for at få den op. Han tømmer skraldespanden og går videre ind i sidste vestibule, hvor han tilsyneladende beslutter sig for, at der ser fint nok ud.

Solen skinner skarpt fra en dybblå himmel. Det er kun lige aften, men temperaturen er stadig over tyve grader. Vi sidder i et lille buskads nogle få meter fra lay-uppet og den sukkende og brummende firevogns S-togsstamme. Lige op ad en nedlagt fabriksperron. Det røde stål står i skærende kontrast til himlen. Vi sidder helt stille. Utålmodigt har vi fulgt rengøringsmanden, siden han startede i den første vogn for femogfyrre minutter siden. Jeg sveder!

Men endelig triller han sin rengøringsvogn ud på metalrampen, tjekker at sæbe og klude er i spanden, trækker dørene sammen og låser dem. Han tørrer sved af panden igen og går langsomt, med armene hængende tungt ned langs siden, hen ad rampen. Han skubber vognen frem med maven.

Syningerne i buksebenene slider mod hinanden, og vognen skramler af sted.

Det er Per, der har hooket mig op.

Vi kan høre ham pruste, da han kravler ned fra rampen. Møjsommeligt løfter han vognen ned, og så går han hen til skuret. Han har pause, indtil næste stamme bliver rangeret ud til rengøring.

Så er det nu! Per prikker til mig med albuen og nikker i retning af toget.

Vi griber vores tasker, springer ud af buskadset og hopper op på rampen. Det giver en hul metallisk lyd, der synger i hele området, da min taske støder mod kanten. Vi sidder begge på hug og spejder ned langs siden af togstammen. Jeg kan mærke blodet pumpe ud i mine fingerspidser. Normalt ville vi vente på, at rengøringsmanden går ind i skuret, og så gå i gang, men fordi han er et kvarter forsinket, så har vi kun tyve minutter, inden vagten kommer. Vi har ingen tid at spilde. Der er helt stille. Per kigger spørgende på mig. Jeg har en dårlig fornemmelse – der er bad vibes i luften. Normalt er lay-uppet helt cool, og man kan chille i fred og ro, men der er dårlig karma i dag. Definitely dårlig karma.

Fuck det, jeg lægger det bag mig, og så går vi i gang; Per tegner op med en lys orange. Pannel size, mellem to døre og kun lige over vindueskanten. Jeg fisker en hvid Montana med original cap op af min taske, tørrer mine svedige hænder af i bukserne og tegner op til venstre for Per; et simpelt straight letter piece.

Igennem togets ridsede vinduer kan jeg se skuret. Det er bygget på en asfaltafsats og bliver brugt af både vagt og rengøringspersonel. Der er ingen aktivitet. Per kigger på mig igen, han kan også mærke det. Han ser nervøs ud. Jeg peger ned langs toget og kravler, under vindueshøjde, hen ad rampen. Alt er fredeligt. Per hopper ned fra rampen og maver sig ind under toget, for at få udsyn over hele banelegemet. Vi har cirka otte minutter endnu, inden vagten går sin runde. Sveden driver ned ad min ryg og gør trøjen klam under dynevesten.

Jeg lægger en dyb grøn i nederste halvdel af bogstaverne, tager fatcappen af og sætter den på en lyseblå. Farven dækker perfekt. Pludselig kan jeg høre noget nede fra den anden ende af toget. En metallisk lyd. Jeg stivner, lytter. Ingenting – måske er det varmen, der får metallet til at give sig lidt. Og så fylder jeg lyseblå i øverste halvdel. Toget afgiver mange lyde, det har sit helt eget sprog, og det skal man kunne. Min kropstemperatur er faretruende høj, og energien sitrer op og ned ad min arm, lige under huden. Jeg holder en canne med sort maling vandret foran mig og ryster den forsigtigt frem og tilbage i små hurtige ryk, uden at blandingskuglen rammer enderne, mens jeg kigger nervøst til begge sider. Med sikker can control outliner jeg bogstaverne med Montanas standarddyse på og lægger en massiv 3D-skygge.

Vi har et par minutter endnu. Jeg tager en purpurrød op af tasken og laver en simpel boblebaggrund. Piecet begynder at tage form. Jeg duster lidt sort i boblerne for at give dem liv og dybde, og så lægger jeg en hvid whiteline i bogstaverne. Per er allerede blevet færdig, han har samlet sine canner sammen og sidder bag busken igen og venter på mig. Han ser utålmodig ud. Utålmodig og nervøs. Han kigger ned langs toget, og han kigger på mig og bider sig i læben. Han gestikulerer tydeligt, at jeg skal skynde mig. Vores tid er gået. Med hvid sætter jeg mit tag i baggrunden, så ingen er i tvivl om, hvem der har lavet det. ACE, står der.

ACE og ECHO. Jeg træder et par skridt tilbage for at få overblik. Det er fresh, det burner, og mit humør stiger. Noiaen er næsten forsvundet. Jeg tager en ny fatcap fra bukselommen og sætter den på den næsten tomme hvide canne. Per ser det og hvisker højt, at vi skal skride nu. Jeg smiler nonchalant til ham og løber ned langs toget. Det larmer. Mens jeg løber, holder jeg dysen nede og laver en fed lang bølgespaghetti hen over togets vinduer og døre. Tre en halv vogn. Jeg vender mig grinende om. Per er væk.

Køteren springer op og bider sig fast i min arm. En kold smerte lyner gennem min krop og får det til at sortne for mine øjne. Jeg falder ned på knæ. Chokket er lige så stort som smerten. Med tænderne låst fast i min underarm begynder schæferen at trække manisk. Rykvis river den sit hoved tilbage, mens fråde skummer ud af dens kæft. Mit ærme er gennemhullet og allerede mørkt af blod. Jeg skriger.

Jeg var ikke engang nået halvtreds meter ud ad sporet, før bæstet indhentede mig. Vagten er ikke nogen steder. Hundens ene hjørnetand kradser koldt mod knoglen dybt inde i min arm, og det føles, som om min hud er laset helt ned til håndleddet. Den trækker stadig. Jeg ruller om på ryggen og ligger hen over en togskinne. Hunden har et sindssygt blik i øjnene, og den begynder at rive hovedet, og dermed min arm, fra side til side, som om det er en rotte, den forsøger at aflive. Jeg kan høre skrigene overalt, de runger i mit hoved, det er uhyggelige, fjerne skrig – og de kommer fra mig.

Mekanisk begynder mine ben at sparke ud efter hunden, og min højre hånd har famlet sig ned i tasken, der i faldet er landet mindre end en meter foran mig. Jeg tog den instinktivt med, da jeg flygtede. Jeg kan mærke det kolde metal i hånden. Jeg klemmer det hårdt. Skrigene giver genlyd i mit hoved. Skrig fra helvede.

Min hånd klamrer sig til en dåse blå spraymaling, og da jeg får den lirket ud af tasken, hamrer jeg den ned over hundens snudeben. Køteren piber smertefuldt ud gennem en sprække i munden. Den holder stadig grebet i mig, men den river og slider ikke mere – nu står den bare helt stille og kigger mig overrasket i øjnene. Den ser dum ud. Jeg hugger til igen. Det giver en knasende lyd, og hunden slipper mig, den hyler og skriger og hopper rundt om sig selv, og så stikker den ydmygt halen langt ind under kroppen, og løber ned mod skuret. Og først da kommer vagten til syne.

Han råber mig an, „bliv hvor du er!“

Jeg samler tasken op, smider den over skulderen igen, støtter min flænsede venstre arm og så løber jeg. Alt hvad jeg kan.

Da vagten ser sin flove hund komme flygtende, hører jeg ham tydeligt igen, „dit lille svin,“ brøler han.

Først er jeg ikke klar over, om det er mig eller hunden, men det bliver hurtigt klart for mig.

„Dit forbandede lille svin, din voldspsykopat, vent til jeg får fat i dig.“

Jeg hiver og gisper efter vejret. Voldspsykopat! Han skulle sgu nødigt snakke. Den varme luft er ved at sprænge mine lunger, og mine øjne løber i vand. Jeg fornemmer trafikken på Gersonsvej som en svag baggrundssummen. Uden at sænke farten det mindste, springer jeg op på en af perronerne ved Hellerup Station. Det giver et smertefuldt ryk op gennem min arm, men jeg fortsætter. Jeg løber bare, uden at ænse folks chokerede udtryk, når jeg skubber dem til side. Der er mennesker overalt. Nogle står alene og læser gratis-aviser, andre står i små klynger og snakker. De venter på Kystbanetoget eller S-toget mod Nørreport. Jeg spurter af sted som en hvirvelvind, mens sveden ætser sig ind i mine øjne. Blodet er trukket gennem min trøje og drypper ned ad håndryggen, ud over fingrene, og ligger som et uhyggeligt rødstiplet spor på perronfliserne efter mig. Der er pludseligt meget stille omkring mig, men mit åndedræt lyder som et sydende kraftværk. Jeg slynger tasken fra mig – spraydåserne er omhyggeligt tørret af for fingeraftryk, men … fuck hvor er det noia. Jeg er nødt til at komme af med noget vægt. Tasken kan ikke spores, Per stjal den i en sportsbutik for flere år siden. Folk hopper skræmte til side for ikke at blive ramt. Jeg kigger mig tilbage; securihans er ved at kravle op på perronen, og han har hunden i snor nu. Jeg har over 50 meters forspring.

Køteren trækker voldsomt i ham og jeg kan høre, hvordan halsbåndet strammer til, den hiver hvæsende efter vejret. Det er en uhyggelig lyd, der stresser mig. Alligevel er jeg, inde bagerst i mit hoved, nogenlunde sikker på, at han ikke slipper hunden igen. Jeg kender loven. Hundeførende vagtpersonel skal altid have deres hund i snor.

„Stop ham,“ galer han febrilsk, da han endelig kommer op på perronen.

Der er ingen, der griber ind. Folk skal ikke blandes ind i noget. Jeg springer ned på sporet igen og fortsætter akavet på svellerne, der netop ikke passer til skridtlængden, ud langs skinnerne.

En togfører, i et holdende regionaltog på spor 1, hænger ud ad vinduet som en glubsk ulv og snerrer ad mig. Han tuder øredøvende med hornet, så mine knogler fryser til is. Jeg krydser sporene og når buskadset i rabatten på modsatte side i det samme som et modkørende S-tog kommer buldrende ind. Livstruende tæt på. I rabatten er det lettere at løbe. Mit hjerte er ved at banke sig gennem mit brystparti, men jeg fortsætter.

Sirener! Nu kan jeg høre dem! Højere og højere.

Jeg fortsætter et par hundrede meter i rabatten, parallelt med skinnerne, i sydgående retning, væk fra Hellerup Station og alle de stirrende nysgerrige øjne. Rabatten bliver til en bro over Tuborgvej. Et åbent udstillingsvindue. Jeg er silhuetten i hele verdens spotlight. Nøgne tjørnebuske og tilfældig og ussel beplantning, der ikke er gået til i varmen eller af DSB’s brug af Roundup, vokser vildt langs skinnerne. Jeg maser mig igennem et tilfældigt sted og kravler op ad en støvet og hård skrænt. Torne og grene river fat i mit tøj som fangarme og prøver at forhindre mig i at nå op. Jeg standser, kigger mig tilbage, ud over banelegemet, og konstaterer lettet, at vagten ikke er fulgt efter. Den uhyggelige lyd af sirenerne ligger som et tungt tæppe over hele området. De giver ikke op, det ved jeg med sikkerhed. De er lige i nærheden. Hellerup er i undtagelsestilstand. Min venstre arm er følelsesløs, og tjørne har boret sig igennem dynevesten og stikker mod min ryg.

Hellerup lay-uppet er et skodsted at blive opdaget, politiet er der altid på no time. Sådan er det i et ambassadekvarter. Jeg gætter på, de har sendt tre, måske fire vogne. Mit hjerte hamrer som et lokomotiv. Jeg maver mig gennem endnu et stikkende krat og kommer op til et stort åbent græsareal. Mindelunden. Det er sådan, det må være at lide af agorafobi, konstaterer jeg for mig selv. Genfærd af døde soldater blafrer omkring i aftenbrisen og glor skummelt efter mig, men der er ingen rigtige mennesker at se. Jeg har den vildeste neder på.

Jeg lukker øjnene og prøver at dæmpe mit åndedræt. Jeg tæller langsomt til ti, tager chancen og sætter af i et nu, løber tværs over hele det store græsanlæg. Jeg tager stentrapperne ned til fortovet på Tuborgvej i tre kraftspring og fortsætter mistænksomt slingrende og med dunkende og smertende lårmuskler under broen, jeg et øjeblik forinden var løbet over. Jeg kryber langs buske og beton, med ansigtet vendt væk. Jeg holder skjult øje med panserne.

Hun åbner døren langsomt og spørger mistænksomt, hvad jeg vil. Hun er rynket af alt for meget solarium og iført en dyr feminin habit. Ængstelig og per refleks skubber hun døren lidt i og kigger kun ud gennem en lille sprække. Hun er parat til at smække i. En politibil kører forbi i høj hastighed. Jeg vender mig og følger den med øjnene, alt imens jeg holder stramt om min lemlæstede arm. Det bløder stadig. Lundevangsvej, står der på gadeskiltet. Husene er kæmpe store. Jeg kan mærke, hvordan mine kinder brænder, og jeg ved, at de er ildrøde. Ligesom mine øjne. Jeg ser forfærdelig ud.

„Jamen hvad er der dog sket?“ spørger hun, da hun får øje på min arm.

Jeg er stadig stakåndet og har svært ved at tale.

„En indvandrerbande,“ siger jeg forpint. „Det var en indvandrerbande … de overfaldt mig … med kniv … de er efter mig.“

Det kommer i afbrudte sætninger, men hun forstår mig.

Hun åbner døren helt op, kigger på mig, og så siger hun, „kom dog indenfor.“

Hun lyder pludselig meget bekymret.

Entreen er stor og lys, og der er malerier på væggene. Kirkeby og Arnoldi. I entreen! Der drypper blod fra min gennemvædede trøje ned på flisegulvet. Da hun ser det, lægger hun hovedet medfølende på skrå og siger, „stakkels lille ven.“

Hun beder mig vente et øjeblik og går. Kort tid efter vender hun tilbage med en avis, vikler den rundt om min arm og siger, at jeg skal komme med ud på badeværelset. Hun har taget sin habit-jakke af. Blodet trænger hurtigt gennem avisen, hun ryster på hovedet.

„Det er da forfærdeligt, at man ikke engang kan gå på gaden uden at blive overfaldet mere,“ siger hun.

„Det er simpelthen forfærdeligt,“ gentager hun tydeligt rystet, „alle de indvandrere, ja det er jo ikke, fordi jeg er racist, men de laver så meget ballade, at ordentlige mennesker snart ikke kan gå på gaden mere.“

En enkelt bloddråbe samler sig og falder tungt ned og forsvinder i et hvidt gulvtæppe. Hun er oprevet.

Hun siger, jeg skal tage trøjen af, trøjen og den ærmeløse dynevest, men jeg kan ikke. Hun hjælper dem forsigtigt af mig. Min underarm og hele venstre side af min krop er rød af blod. Noget størknet, andet helt friskt. Det bløder stadig en smule fra et lille sort hul midt på underarmen. Jeg holder armen ind under den kolde hane.

Det kolde vand, og varmen der stiger op fra varmelegemerne i gulvet, påvirker mig, så jeg begynder at ryste. Hun tager en vaskeklud og begynder at vaske blod af min krop, alt imens hun gentager sit mantra, „såhsåh, lille ven, såhsåh, det skal nok gå alt sammen.“

Efterhånden som blodet skyller ned i afløbet, kommer tre sorte hjørnetandshuller til syne. Og så er der et par hudafskrabninger, det er alt. Ingen flænsede hudlapper, ingen åbne kødsår, og ingen knogler der blottede stikker ud. Jeg forstår det ikke. Hun tager en rulle gazebind fra et lille spejlskab og lægger en stram forbinding og formaner, at nu skal jeg tage på skadestuen og få en stivkrampe-indsprøjtning, men inden da synes hun, at jeg lige skal sidde og komme lidt til mig selv igen. Hun fører mig ind i stuen. En af stuerne!

Hun henter en af sin mands skjorter til mig. En gammel en, hvid, i størrelse X-large. Han bruger den alligevel ikke mere, skynder hun sig at sige, og mens jeg tager den på, laver hun te til os. Hun giver mig mit blodige kluns i en pose. Stuen er uendelig stor, og der er panoramavinduer i den østvendte retning. For morgensolen, fortæller hun henkastet. Jeg begynder efterhånden at falde til ro, men jeg føler mig latterlig i den alt for store skjorte. Hendes mand må være et bjerg.

Hun sætter sig over for mig og kigger medlidende på mig.

„Vi skal melde det til politiet,“ siger hun alvorligt, „vi kan ikke have sådan nogle banditter gående frit omkring her i Hellerup.“

„Det synes jeg ikke, at vi skal,“ skynder jeg mig at sige, „det bliver det bare meget værre af, og så vil de jo kunne få min adresse og opsøge mig igen for at få hævn. Det er en rigtig dårlig ide at blande pans… øh, politiet ind i det,“ fortsætter jeg.

„Jamen de skal da bures inde,“ bliver hun ved, „næste gang kan det være, det er en gammel dame, der bliver slået ned, vi er nødt til at ringe til politiet.“

Uden den helt store overbevisning i stemmen siger jeg, at jeg anmelder det, når jeg kommer hjem, der er ingen grund til at få hende involveret, man ved jo aldrig med sådan en indvandrerbande. Det er et argument, hun forstår, men det er, som om min kategoriske afvisning af al hendes plapren om panserne har gjort hende lidt mistroisk. Hun kigger ned ad mig; den sorte Lakers-cap, bukserne med malerstænk og de slidte Puma-sko med brede snørebånd.

„Hvor var det, du blev overfaldet?“ spørger hun.

Jeg kigger ud ad panoramavinduet.

„Lige ved stationen, der hvor alle busserne plejer at holde,“ svarer jeg lavt.

Jeg er ikke særlig kendt i Hellerup, og svarer bare et af de få steder jeg kender.

„Jamen, var der ingen mennesker, der greb ind, der må da have været en masse mennesker på stationen på det tidspunkt?“

Jeg ryster på hovedet. Folk blander sig sgu da ikke, det ved enhver da. Jeg er ikke helt tryg ved den drejning, samtalen har taget, og beslutter mig for at komme videre, inden sækken alligevel finder på at ringe efter panserne. På grund af mig.

„Tror du, vi kan ringe efter en taxa?“ spørger jeg, „jeg vil gerne på hospitalet og have renset sårene og få en stivkrampe-indsprøjtning,“ fortsætter jeg og kniber øjnene lidt sammen, som om smerterne i min arm piner mig igen.

Hun hører mig vist ikke, for hun siger, „det er da egentlig nogle besynderlige mén, du har fået efter et overfald. Det ligner ikke knivstik.“

„De havde en kamphund,“ afbryder jeg hende, „det er de begyndt på, indvandrerbanderne.“ Jeg hæver stemmen, og jeg kan mærke irritationen komme brusende i kroppen.

„Muslimer har ikke hund, de anser det for et urent dyr,“ skyder hun og kigger mig direkte i øjnene.

„Jeg spurgte dem ikke om, hvilken fucking religion de tilhørte, jeg blev overfaldet, og så stak jeg af, comprehende?! Måske har de dem i kælderrummene, hvad ved jeg. Gider du ringe efter en taxa?“

Hun giver mig to hundrede kroner, da chaufføren dytter ude i indkørselen.

„Tak,“ siger jeg og går ud til den ventende hyrevogn.

Hun kigger mærkeligt efter mig.

„Hovedbanegården.“

Jeg smækker døren i, sukker dybt og læner mig tilbage i sædet.

„Ah, du haft hård dag, ja mester? mig osse, meget meget hård dag. Fem børn hjemme der råbe og skrige, jeg arbejde meget. Jeg tjene mange penge til familie.“

„Tell me about it,“ siger jeg udmattet og lukker øjnene et øjeblik, „life’s a bitch.“

Mens vi holder for rødt i krydset ved Ryvangs Allé-Lundevangsvej kigger chaufføren på mig, „du har dame på, mester?“

„Nej,“ svarer jeg stille.

„Ah, forstå,“ siger han, smiler skævt og nikker indforstået til mig, „du ordne rig dame her … Ja den rig dame blive ensom.“

Jeg ryster på hovedet.

„Ja den rig dame, hun tænke med den kønsdel,“ fortsætter han, nu med en snert af forargelse i stemmen.

Da han kan se, jeg ikke har lyst til at rappe, sætter han et kassettebånd med arabisk musik på, skruer helt op og råber ivrigt, „du ka’ li, ja?“ mens han smiler bredt til mig, „i Libanon den er meget meget god.“

En politivogn kører op på siden af os. Jeg stivner. Panseren kigger på mig. Ingen reaktion. Jeg føler mig åndssvag med den forpulede skjorte på, en skjorte der koster mere end hele mit rodede tøjskab tilsammen, inklusive skabet, og som, ironisk nok, lige nu er min redning, for panserne leder med garanti ikke efter en respektløs hærværksmand iklædt mærkevare-skjorte.

Jeg smiler tilbage og siger, „joh, det er da meget fedt!“

Jeg småløber gennem hallen.

Der er altid mange mennesker på Hovedbanegården. Uanset hvornår på døgnet man er her. Jeg støder ind i en japansk turist, der hastigt vender sig og siger, „I am so sorry, sir.“

Jeg er allerede forbi og hæver bare armen. No problem.

På vej ned ad rulletrappen får jeg øje på Per, han sidder på en af bænkene ved spor elleve og tolv. Han sidder og stirrer tomt frem for sig. Jeg går hen bag ham. Han sidder der bare. Han har noia på.

Der ligger en uhumsk papmacheklump mellem skinnerne.

Jeg står et stykke tid og betragter Per. Han er helt død. Og så lægger jeg min hånd tungt ned på hans skulder og siger, med langsommelig jysk politiaccent, „Per Christensen, klokken er enogtyve nul fire, og du kan betragte dig selv som anholdt.“

Han farer forskrækket op, helt hvid i ansigtet, parat til at stikke af.

„For helvede, Kim,“ råber han skingert.

Chokket lyser ud af hans øjne – og så omfavner han mig. Hårdt.

Vi sætter os, og i det samme skyller en kraftig efterrystelse igennem min krop. Igen. Og så kommer latteren; vi begynder at grine. Først bare lidt og så bryder vi helt sammen. Vi griner, så tårerne vælter ud af øjnene på os.

„Hold da helt kæft,“ siger jeg, læner mig frem og holder mig om maven.

„Du trænger til lidt røg,“ siger Per, da han igen kan få vejret.

Han fisker en lille løst rullet spliff op af lommen og rækker mig den.

„Tak,“ siger jeg, tænder og suger kraftigt på den.

Jeg holder røgen nede i lungerne og puster først ud, da de er ved at sprænges. Røgen hænger i den stille luft som en tragt. En uniformeret værnepligtig, der i det samme kommer gående forbi, stopper op og kigger sig rundt. Han kan lugte det. Han kigger på Per og forudsætter, at lugten kommer fra ham. Han ryster forarget på hovedet og fortsætter videre. Per ryster også på hovedet, demonstrativt. Jeg tager et hvæs mere og sender den tilbage. Roen samler sig som en lille behagelig klump i hjernen og spreder sig langsomt ud i kroppen. Adrenalinresterne driver ud langs skinnerne. Jeg svæver ned i min krop. Jeg lander.

Per ryger den færdig og skodder på bænken. Vi sidder et stykke tid, tilbagelænede, og bare kigger på togene, der kører ind. Behageligt skæve.

„Hvad skete der?“ spørger Per og trækker mig tilbage til virkeligheden, tilbage til Hovedbanegården og smerten i min arm.

Jeg viser ham forbindingen og fortæller det hele.

Per er helt tavs. Han lytter. Og griner.

„Hvad med dig,“ spørger jeg, „hvordan kom du væk?“

Kortfattet svarer han, „jeg løb … jeg løb som ind i helvede!“

Ingen siger mere.

Der går yderligere tyve minutter. Per tænder endnu en spliff, som vi ryger i stilhed. Og så kommer toget med vores pieces rullende ind nordfra.

„Top dollar pieces,“ udbryder jeg spontant og springer jublende op.

Min stemme runger frem og tilbage mellem mine ører. Det her var alt besværet værd! Per springer også op, finder sit kamera frem og begynder at tage billeder, mens folk på perronen kigger mistænkeligt. Det er efterhånden blevet mørkt, og kameraet blitzer. Både Per og jeg ved, at det bliver dårlige billeder, men vi er ligeglade, for det er, som om denne sommer bare aldrig ender.

Sub-land

Peter Grønlund

1. e-bogsudgave 2011

ePub-produktion: BookPartnerMedia, København

Forside af Ulrik Schiødt

ISBN 978-87-02-11131-6

© Gyldendal 2005

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk
www.sub-land.dk