Christina Nordstrøm
og Kirsten Nordstrøm Hansen

Hestepigen Maja

Gyldendal

1. kapitel

Den tidlige morgensol fik spindelvævene mellem træernes grene til at glitre, som om de var lavet af sølv. Bøgetræernes blade raslede stille i den svage vind, og fuglene sang så ivrigt, at Maja havde lyst til at tysse på dem. Prøv lige at slappe lidt af. I vækker jo hele kvarteret.

Maja så sig tilbage over skulderen, inden hun smuttede over græsplænen, der var kold og fugtig af dug. Da hun nåede over til buskene, der stod foran hækken til naboens grund, banede hun sig forsigtigt vej ind mellem dem.

Det gøs let i hende, da hun fik spindelvæv i ansigtet. Spindet var klæbrigt og bestemt ikke lavet af sølvtråde. Hun gned det fedtede væk fra ansigtet og forestillede sig brøkdele af et sekund, at en stor fed edderkop sad i hendes hår.

Pjat, tænkte hun, men hun lod alligevel en hånd fare over håret, som hun som sædvanlig havde samlet i en hestehale.

Hun nåede helt hen til hækken, satte sig på hug og kiggede gennem hullet forneden. Hvis hun var heldig, ville hun få Nikolaj at se.

Sekunderne tikkede af sted som små evigheder. Ti gange nåede sekundviseren rundt, inden hun hørte en svag knasen i perlestenene inde ved siden af. Der var han. Maja holdt vejret. Hun kunne mærke, at hendes hjerte nærmest var slået over i galop, og hun ønskede, at hun var ældre end 12 år. Hvis hun bare havde været 13 … nej, 14 år, så …

Pludselig stod Nikolaj stille. Det så ud, som om han kiggede lige over mod det sted, hvor Maja sad og lurede, og nu begyndte han at gå over mod hende.

Hun ville rejse sig og løbe væk. En ting var at være forelsket i Nikolaj, det var noget helt andet at stå ansigt til ansigt med ham. Det turde hun ikke. Hun ville ikke vide, hvad hun skulle sige til ham. Ikke nu, ikke siden den dag, hun helt uventet havde forelsket sig pladask i ham.

Det var helt vildt, at sådan noget kunne ske. Maja havde været med sin mor inde hos Nikolajs forældre. Hun skulle hjælpe hende med at bære nogle stauder over til dem selv.

Nikolaj var kommet hjem, netop som Maja og hendes mor skulle gå.

– Sikke du slæber, havde han sagt til hende, og så havde han trukket hende let i hestehalen.

Det var ikke trækket i hestehalen, der havde gjort det, men bagefter havde han lukket hånden om hendes nakke og ligesom kærtegnet huden ved hårgrænsen. En sød, sød varme havde bredt sig i kroppen, og Nikolaj var fra det ene sekund til det andet ikke længere bare naboens Nikolaj, han var … Maja havde ikke ord til at beskrive det. Hun vidste bare, at der var sket noget helt vidunderligt, og nu … i dette øjeblik var han på vej over mod det sted, hvor hun sad og holdt øje med ham.

Jeg må væk, tænkte hun. Men hun kunne ikke røre sig. Hun sad bare helt paralyseret og ventede på, at han skulle begynde at grine af hende.

I næste nu bøjede han sig ned og kælede for den kat, Maja først nu fik øje på.

– Hej misser. Nikolajs stemme blev båret over til Maja i den lette brise. – Har du nu været på nattesjov igen?

Maja tømte så lydløst som muligt lungerne for luft. Hun holdt en hånd mod hjertet, der bankede så hårdt, at det lød som torden i hendes ører.

Hun ønskede, at Nikolaj snart ville gå.

For pokker, så gå dog. Skal du ikke ned på tanken? Er det ikke meningen du skal tjene penge til studierne i din sommerferie?

Det var næsten, som om Nikolaj kunne høre de ord, hun lydløst sendte over mod ham, for han rettede sig op og skyndte sig tilbage. Et øjeblik efter kørte hans knallert ned ad den morgenstille gade.

Maja blev siddende et øjeblik endnu. Så rejste hun sig langsomt. Hun kunne mærke, at hun smilede, og hun forestillede sig, at det var et smukt og drømmende smil. Hun forestille sig også, at Nikolaj gik ved siden af hende, og at det slet ikke var svært at finde på noget at sige.

Da Maja en halv time senere cyklede over til rideskolen, hvor hun havde sin hest, Daystar, opstaldet, lagde hun vejen forbi tanken.

Hun havde lyst til at gå ind og købe et eller andet, men hun turde ikke. Hun vidste, at hun ville blive knaldrød i hovedet, hvis hun gjorde det.

Hendes hjerte sprang et slag over, da hun nærmede sig det sted, hvor Nikolaj arbejdede. Hun tvang sig selv til at lade være med at kigge alt for tydeligt på kiosken. Hun holdt ansigtet ligeud og nøjedes med at dreje øjnene.

Der var han. Hun fik lige et glimt af ham, da hun susede forbi.

– Juhu, hviskede hun og trampede i pedalerne.

Da hun nåede Ørsted ridecenter, var en af de andre hestepiger, Laila, allerede kommet.

– Hej Maja, råbte Laila og vinkede. – Hvorfor kommer du fra den side? fortsatte hun, da Maja forpustet nåede hen til hende.

– Fordi … Til sin rædsel rødmede Maja. – Jeg ville ind på tanken efter en pose vingummi, men så opdagede jeg, at jeg havde glemt at få penge med, fortsatte hun hurtigt.

Heldigvis lagde Laila ikke mærke til Majas røde kinder. Hun var selv lige ankommet og stod og betragtede sit forhjul med et ærgerligt udtryk.

– Jeg tror, hjulet er punkteret. Jeg pumpede det, lige inden jeg kørte hjemmefra.

– Skal vi ride i skoven? spurgte Maja. – Jeg tror, Daystar vil nyde at komme i skoven.

– Det kan vi godt. Laila satte sin cykel ved siden af Majas, og de to piger gik ud på folden for at indfange deres heste.

De to heste, Daystar og Dusty, var ikke svære at få fat på. Heldigvis var de gode kammerater, så det var fuldt forsvarligt at binde dem op ved siden af hinanden ved den udvendige bom og gøre dem klar der.

Løse hår og støv stod de to piger om ørerne.

– Hold da op, stønnede Laila. – Man skulle tro, krikkerne gør sig umage med at svine sig til.

– De kalder det selv pelspleje, grinede Maja, der var i gang med at filtre Daystars kraftige hale ud. Selv om det var et kæmpe arbejde, gjorde hun det med fingrene. Først da hun var sikker på, at hun ikke ville ødelægge halen, gav hun den også en omgang med børsten.

– Sådan, smukke, sagde hun og trådte langt om længe et skridt baglæns for at se det færdige resultat.

Han er smuk, tænkte hun glad. Den smukkeste hest i hele verden. Hun lod en hånd glide hen over den blanke, brune pels. Det så næsten ud, som om Daystar sugede solens stråler ind under hårlaget, for der var gyldne glimt i alt det brune.

– Er du klar, Laila? Maja flyttede øjnene fra Daystar til veninden. – Skal vi hente sadlerne, eller skal vi ride uden?

– Jeg vil helst have sadel på, svarede Laila.

Maja besluttede sig for det samme, men i sidste øjeblik lod hun alligevel sadlen hænge i skabet. Hun elskede at ride uden.

– Hvor er det skønt at tænke på, at der ligger en lang, lang sommerferie foran os, sagde Laila, da de red ind i skoven, som hørte til Ørsted ridecenter. – Bortset fra den ene uge, hvor jeg skal med mine forældre i sommerhus, skal jeg ride hver eneste dag. Hvad med dig, Maja, skal du nogen steder hen?

– Nej, Maja smilede tilfreds. – Min far har heldigvis så travlt, at der slet ikke bliver sommerferie i år. Det er et eller andet med, at firmaet skal fusionere … eller hvad det nu hedder, med et andet, og så bliver der ikke tid til ferie.

– Hvis du er her hele tiden, gider du så ikke ride et par gange på Dusty, mens jeg er væk?

– Det vil jeg gerne, lovede Maja. – Daystar skal alligevel have et par fridage.

De red videre i tavshed, og selvfølgelig kunne Maja ikke lade være med at tænke på Nikolaj og det mærkelige i, at hun pludselig var blevet forelsket i en, hun havde kendt hele sit liv.

Det havde nu været bedre, hvis han ikke havde været 19 år, tænkte hun og sukkede indvendig. Og så var det alligevel ikke noget, der ærgrede hende vildt meget, for Nikolaj ville jo ikke være den samme, hvis han ikke var 19 år.

– Jeg har fået en penneven fra Sverige.

Der gik lige et øjeblik, inden Maja hørte, hvad Laila havde sagt.

– En penneven eller en penneveninde? spurgte hun.

– En penneven, sagde Laila og smilede hemmelighedsfuldt. – Jeg har fået ham gennem min kusine. Hun havde nogle adresser. Jeg har allerede fået et brev fra ham. Han … Laila fnisede. – Han hedder Inge, er det ikke vildt?

– Hedder han Inge? Maja måbede. Så lo hun også. – Det kan man sgu da ikke hedde, hvis man er en dreng.

– Det kan man altså i Sverige, grinede Laila. – Jeg har fået et billede af ham. Vil du se det? Han er 15 år og … han er bare for lækker.

Laila lænede sig lidt frem, så hun kom til at stå op i stigbøjlerne. Hun fiskede en slunken pengepung op af lommen og satte sig igen. Så åbnede hun pungen og rakte den over mod Maja.

– Han ser rar ud, sagde Maja og skævede hurtigt til veninden. Mente Laila virkelig, at den svenske dreng var lækker? Helt ærligt, han så ikke ud til at være ældre end dem selv. Desuden var han spidsansigtet, og han havde skæve tænder. Men han havde rare øjne, og det var selvfølgelig ikke udseendet, det kom an på.

– Du synes altså ikke, han er grim? Laila kneb øjnene sammen, som om hun prøvede at læse Majas inderste tanker.

– Nej. Maja rystede på hovedet. – Jeg sagde jo, at han ser rar ud.

– Det var hans brev også, sagde Laila. – Du må godt læse det, når vi kommer hjem til mig. Jeg forstår ikke alle ordene, men han skriver, om vi skal være kærester. Har du ikke snart tænkt dig at få en kæreste?

Maja så Nikolaj for sig. Hun skulle lige til at fortælle Laila om den dag, Nikolajs fingre havde hvilet om hendes nakke, men hun lod alligevel være. Måske ville det lyde for dumt, og hun havde heller ikke rigtig lyst til at sige noget. Det skulle ligesom være hendes egen hemmelighed lidt endnu.

– Foreløbig nøjes jeg med Daystar, sagde hun og undgik at se på Laila.

– Jeg kan da spørge Inge, om han ikke har en kammerat, der gider skrive breve, sagde Laila ivrigt. – Skal jeg det?

– Inge, det lyder altså bare for vildt, grinede Maja igen, men hun kunne selv høre, at latteren ikke var helt ægte. Hun ville jo også bare trække tiden lidt ud, så hun på en pæn måde kunne sige, at hun ikke var interesseret i en penneven, for det ville være lidt ligesom at være utro mod sit eget hjerte.

– Du gider måske ikke skrive breve? spurgte Laila.

– Jeg er ikke særlig god til det, skyndte Maja sig at sige. – Så du behøver ikke spørge ham Inge om noget.

De lo igen. Så vendte de hestene for at ride tilbage til Ørsted ridecenter.

Maja så lamslået på sin mor.

– Hvad er det, du siger? spurgte hun. – Hvorfor kan jeg ikke bare blive hjemme? Er Sisse her ikke?

– Din søster skal ikke have ansvaret for dig, sagde hendes mor, Lea, og så på Maja med de der løftede øjenbryn, der ligesom forsøgte at fortælle hende, at hun nu opførte sig som en lille umulig unge. – Hvis du absolut skal have det ind med skeer, så skal jeg da nok gentage det, fortsatte hun. – Du ved nok, at der har været tale om, at det firma, far er ansat i, måske skulle fusionere med et andet. Det er nu sket. Det gik meget hurtigere, end nogen havde regnet med. Firmaet skal åbne en afdeling i Polen, og far er den, der skal ned og se på forholdene. Jeg er blevet inviteret med, og da farmor gerne vil have et feriebarn, falder det hele på plads. Sisse er jo nødt til at passe sit feriejob, og som jeg sagde, hun skal ikke have ansvaret for dig. Hvorfor vil du ikke besøge farmor?

– Det vil jeg da også gerne, men ikke i tre uger, mor. Skal jeg bare lade Daystar passe sig selv? Maja så forarget på sin mor. Så fortsatte hun hurtigt. Det der med, at Sisse ikke skal have ansvar for mig, er noget værre pjat. Jeg kan da godt passe på mig selv.

– Sisse vil alligevel føle, at du er hendes ansvar, sagde mor. – Og Sisse er trods alt kun 17 år.

– Jeg vil ikke være væk fra Daystar i tre uger, sagde Maja og tænkte på Nikolaj. – Det kan du bare ikke mene.

– Det gør jeg heller ikke. Lea smilede og så på Maja, som om hun nu ville delagtiggøre hende i en dejlig hemmelighed. Det gjorde hun sådan set også. – Farmor foreslog, at du skulle have din hest med. Hun har jo plads til den.

– Jamen. Maja vidste ikke, hvad hun skulle sige. For hun kunne jo ikke fortælle mor, at hun ikke anede, hvordan hun skulle komme igennem tre lange uger uden den mindste mulighed for at se Nikolaj.

– Så er det en aftale, Lea smilede, og før Maja kunne smutte væk, havde hun lagt armene om hende. – Min lille, store pige, fortsatte Lea stille. Jeg er da ked af, at jeg sådan svigter dig her i ferien, men … far vil gerne have mig med, og det er svært at sige nej til sådan et tilbud.

– Det er bare det, at jeg har lovet Laila, at jeg ville ride lidt på Dusty, mens hun selv er på ferie, sagde Maja mat.

– Det er der sikkert en af de andre piger, der vil, sagde Lea så sorgløst, at Maja måtte bide tænderne sammen for ikke at råbe af hende.

Allerede en uge senere var alt klappet og klart. Sisse havde vistnok haft lidt medlidenhed med Maja, for aftenen før vognmanden skulle hente hende og Daystar, kom hun ind på hendes værelse og forærede hende den bluse, Maja havde været misundelig på, siden hun havde købt den.

– Jeg tror, den vil være meget pænere til dig, havde Sisse sagt, og selv om Maja nogle gange havde på fornemmelsen, at Sisse ikke kunne fordrage hende, vidste hun inderst inde godt, at det slet ikke passede. Som storesøster var Sisse helt okay. Det var da klart, at hun blev smækhysterisk, når Maja kom til at gå ind på hendes værelse for lige at prøve hendes makeup.

Nu lå blusen pakket sammen med alt det andet. Far stod lidt utålmodigt og ventede på at køre hende op til Ørsted ridecenter, hvor vognmanden efter aftale skulle komme om en halv time.

– Kom nu, Maja, sagde han og skævede til sit ur. – Du skal også have hesten gjort klar ikke?

Maja nikkede. Hun havde pludselig en klump i halsen, men hun kunne ikke helt finde ud af, om det var, fordi hun ville komme til at savne mor, eller om det var, fordi hun ikke kunne se Nikolaj i så lang tid.

– Åh Maja. Mor slog armene om hende og vuggede let frem og tilbage med kroppen. Det var næsten, som om mor pludselig syntes, at Maja bare var en lille unge igen. – Pas nu godt på dig selv, lille skat, hviskede hun. – Jeg ringer til dig og farmor, lige så snart vi er fremme på hotellet i Polen.

– Ja, mumlede Maja. Så gjorde hun sig fri og gik hen til døren. – Jeg er klar, sagde hun.

– Lad nu være med at fordreje hovedet på alle jydedrengene, råbte Sisse efter hende.

For en gangs skyld var det godt at blive drillet. Det fik det slatne og alt for bløde væk i Maja. Hun sendte Sisse et vredt blik og rakte tunge.

– Skal I absolut være uvenner i dag, sukkede deres mor, og selv om familien skulle spredes for alle vinde, var alt igen ved det kendte og trygge.

– Sisse er bare så … Maja trak på skuldrene. Så stak hun næsen i vejret og marcherede efter far ud til bilen.

Hun havde lyst til at bede ham køre forbi tanken, men hun gjorde det selvfølgelig ikke. I stedet sad hun helt stille ved siden af ham og så lige frem, mens hun forestillede sig, at nogle onde mennesker var i færd med for evigt at skille hende fra den dreng, hun elskede. Hun var på vej til et kloster, hvor hun resten af livet skulle bo bag tykke mure.

Laila og et par af de andre var kommet for at sige farvel til Maja.

– Hvor er du bare skide heldig, at du sådan kan få din hest med på ferie, sagde Britt, der var ti år og så op til Maja og Laila på samme måde, som de to så op til Sisse.

– Det manglede da bare, sagde Maja og sendte far et skråt blik. – Når man ligefrem bliver tvunget på ferie.

Hendes far fik ikke dårlig samvittighed på samme måde som mor. Han lavede bare store øjne og smilede skævt.

– Så – så Maja, små slag, sagde han og så til, mens hun gjorde Daystar klar til transporten.

– Hvis du ikke har nogen transportgamacher, må du godt låne mine, tilbød Laila.

– Tak, men det gør ikke noget. Jeg lægger bandager om, svarede Maja.

Hun var netop færdig med at ordne Daystar, da vognmanden kom.

– Et styk hest og et styk pigebarn til det mørke Jylland, er det her? grinede han.

– Det kan vist godt passe, lo far. Så fangede han en genstridig Maja og gav hende et klem. – Der er en overraskelse til dig, når du når frem til farmor, hviskede han. – Nu skal du ikke sætte næsen op efter en gave, for det er det ikke. Det er noget langt bedre.

– Hvad er det? spurgte hun, men han rystede smilende på hovedet. – Et af farmors sædvanlige påfund. Det ser du, når du kommer frem. Kan du nu passe godt på dig selv, min pige.

– Det skal jeg nok, og i lige måde, svarede Maja, og selv om hun havde besluttet, at hun ville være fjern og nærmest lidt overlegen, når hun sagde farvel, fortrød hun ikke sine ord. – Hils mor, tilføjede hun, og så var hun igen på nippet til at græde. Denne gang tænkte hun ikke på Nikolaj, men på, hvor lange tre uger kan være, hvis man rigtig længes efter nogen.

– Vi skal nok få en hyggelig tur, sagde vognmanden, da Maja krøb op ved siden af ham. – Hvis man rigtig tænker over det, så er Danmark sådan et smukt land. Prøv selv at kigge efter, om jeg ikke har ret.

Efter den venlige salut lod han hende sidde I fred. Det var, som om han kunne se på hende, at hun helst ville have det sådan.

Turen med vognmanden tog næsten fire timer. Selv om Maja ikke havde foretaget sig andet end bare at sidde, følte hun sig helt mørbanket, da de endelig kørte op foran farmors lille landsted. Hun sprang straks ned fra førerhuset for at hjælpe Daystar ud af vognen.

Daystar var næsten nede ad rampen, da farmor kom ud. Hun sagde ikke noget, før hesten var nede på jorden og kunne se sig omkring. Så kom hun smilende hen til Maja.

– Davs Maja, sagde hun blødt. – Hvor er jeg glad for at se dig. Hvor er det bare dejligt, at du gerne ville være her hos mig i tre uger.

Maja mødte hendes øjne. Det var næsten, som om de flød over af glad varme, og Maja sagde ikke noget om, at hun havde været imod denne ferie. Det kunne hun simpelthen ikke nænne.

I næste nu blev hun knuget ind mod farmor, der duftede sødt af blomster og sommeræbler, og så var det alligevel ikke så slemt at skulle være her. Hun kendte jo farmor, hun kendte hende endda meget godt, selv om de boede så langt fra hinanden, og det var rart at få sådan et velkomstknus.

– Har far og mor fortalt dig, at jeg havde en overraskelse til dig? spurgte farmor.

– Ja, svarede Maja. – Hvad er det, farmor?

– Kom, så skal du se. Farmor gik i forvejen rundt om staldbygningen, der ikke blev brugt mere, og så … måske alligevel, for i folden bag stalden gik en indianerbroget pony og græssede.

I det samme dukkede en pige frem fra staldens mørke.

– Hej, sagde hun. – Du må være Maja. Jeg hedder Katinka, og … hun pegede ud mod den brogede pony. – Det er min pony, Ivanhoo.

– Tja, sagde farmor med en stemme, der helt tydeligt smilede. – Det var så min overraskelse. En ferieveninde til dig og en foldkammerat til Daystar.

Læs også:

Mille-serien

1: Mille flytter på landet

2: Mille og Plet

Stjerneflugt

Hasard – den brune hingst

Hestepigen Maja

Christina Nordstrøm og Kirsten Nordstrøm Hansen

1. e-bogsudgave 2011

ePub-produktion: BookPartnerMedia, København

Forside: Sisterbrandt

ISBN 978-87-02-11144-6

© Gyldendal 2007

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk