Hanne Højgaard Viemose

Hannah

ROMAN

Gyldendal

Tak til sheriffen.

Rejsen væk

Jeg arbejdede engang på en bananplantage uden for Tully i det nordlige Queensland. Tully, der ikke var et sted for en pige som mig. Get out of that place sweetie, sagde Donald og stak mig mit pas, da jeg vendte tilbage til Bundaberg for at betale min gæld. Han virkede slet ikke overrasket, da jeg stod der og rakte ham pengene. Det var otte måneder siden, jeg stak af.

Det overraskede mig, at han havde en mening om den sag, men på en måde havde han ret. Tully var ikke et sted, man slog sig ned, hvis man ikke havde sine grunde. Det var det vådeste sted i Australien, en flække gemt væk mellem masser af bananplantager, millioner af sukkerrør og regnskove, der bølgede helt ud til havet. De lokale slog sig på flasken hver eneste payday, fredag efter fire, og man fik nemt nogle tæsk, der skulle ikke meget til.

Det var Torres Stræde-øboere, aboriginals fra Tully og Yarrabah og en blandet flok hvide australiere, de fleste af dem rednecks, hvis liv var kørt af sporet i andre ender af landet. Hertil kom en pæn portion kiwier, både maorier og hvide, og backpackere som mig.

Man drak Four X af cooler og gik med bare tæer og T-shirts til en dollar.

Når pubben lukkede klokken tolv, kørte man til Country Club Feluga i en kasseret truck fra Chiquitas, stenede rundt i et rungende lokale af beton til Dirty Old Town, vendte de samme plader med Springsteen og Metallica. Man røg sig skæv og drak, til man tumlede om, eller ud for at knalde en tilfældig fra plantagen på flodbrinken på den anden side af vejen, til latterfuglen kookaburra lod sit morgenskrål lyde over sukkerrørene, regnskovene og bananplantagerne.

Her boede jeg det meste af et år i en campingvogn på den anden side af jernbanen, hvor tipvognene blev læsset med sukkerrør og kørt ind på fabrikken. Jeg vil ikke sige, at jeg slog mig ned, men jeg lagde heller ingen planer om at rejse, blev ligesom bare hængende uden at tage stilling til, hvad der skulle ske.

Jeg kom til Tully med Billy og Flin og Gary. Gary, som slet ikke hed Gary, men det havde vi vænnet os til, så det blev han ved med at hedde for os. Det var noget med en far, der var fransk, og man fik ikke en arbejdstilladelse, som gjaldt i Australien uden videre, hvis man ikke havde et Commonwealth-pas. Men man kunne lade som om, de ville ikke altid se det, og Gary kunne snyde med accenten, han havde boet i London, det sagde han i hvert fald, han sagde, han var brite.

Jeg ville gerne have gjort det samme, jeg var ret god til at lyve, men der var det med sproget, jeg kunne næsten ingen engelske ord, min engelsklærer i gymnasiet var en idiot, jeg kunne ikke lide ham, og det var helt åbenlyst, at han heller ikke brød sig om mig, så jeg holdt mig så vidt muligt væk fra hans timer. Da jeg heller ikke brugte tid på fjernsyn eller computerspil, lå det engelske sprog om ikke uberørt foran mig så i hvert fald uudforsket, et kæmpemæssigt outback, ved min ankomst til Australien. Dertil kom problemet med de sproglige variationer, jeg havde svært ved de irske og australske accenter, og mange af de britiske dialekter lød så underlige for mig, at jeg slet ikke forstod, der var tale om engelsk.

Jeg forstod ikke, hvad det betød, når folk sagde, de var buckered eller knackered efter arbejde, og jeg vidste aldrig, om folk forventede, at jeg stoppede op og svarede med flere sætninger, når jeg mødte dem på gaden, og de sagde how is it going eller hanging i stedet for hej.

På samme måde var det med hooker og humper, der gik flere år, før det gik op for mig, at en hooker ikke bare er en kvinde, der går rundt i bananerne med machete og hook, en sabel på skaft, og rydder op i plantagen, hugger gamle planter ned og dem af de unge, der er for mange, de planter der skyder op uden for rækkerne, syge blade af de modne struttende planter, som har bananerne hængende i ordentlige klynger fra kernen, som vokser ud i toppen mellem de kæmpemæssige blade, bøjer ud til den ene side, vokser længere, til den hænger, til blomstens blade falder af, og de spæde bananer indenunder stritter ud i klaser som fingre.

Og humperne, de unge mænd, der løber frem og tilbage mellem traileren og bananplanterne dagen igennem, med bundter på op imod 100 kg på deres skuldre. De kommer selvfølgelig til at humpe, det er sådan, det føles, og det var den eneste betydning af ordet, jeg kendte, selvom den anden lå lige for, ikke mindst i et samfund som Tully, for slet ikke at tale om i de britiske backpackeres sjoflende munde.

Kneppe, bolle, knalde, pule, ruske, duske, der var med garanti endnu flere ord med samme betydning på engelsk.

Jeg skulle ikke noget i Australien, ligesom jeg ikke skulle noget nogen steder, jeg havde ingen særlige ideer om, hvad jeg ville med mit liv, bortset fra en forestilling om at være fri, det var noget, jeg havde hørt om. Jeg syntes altid, der havde været noget, der snærede, gjorde mine muskler spændte og stive og fik mig til at spæne ud over marken.

At det blev netop Australien, skyldtes en tilfældighed en aften i Alperne, det var oktober, jeg havde arbejdet på Restaurant Linde sommeren over, der var kun en måned tilbage af min kontrakt, jeg havde ingen planer om at forlænge. Der kom turister fra Sydney, der havde ikke været udlændinge på restauranten siden gemsejagten var slut, skisæsonen startede ikke før til januar, og jeg følte, jeg befandt mig i et vakuum.

Manden spurgte, om jeg aldrig havde været down under. Konen sagde, det var nemt nok at finde arbejde der, at der kom mange unge mennesker som mig.

Mit arbejde som Serviertochter i Wallis bestod for det meste i at servere øl og vin for de lokale bønder og arbejdere fra ostefabrikken, jeg skulle også sidde ved Stammtisch med Urban, min chef, Turban kaldte jeg ham, når jeg snakkede med Signe, som arbejdede på et andet bjerg, i en anden lille flække, hvor der også var en restaurant med et Stammtisch og en Urban, som hed noget andet, men som også tog hul på sin første gallon rødvin om formiddagen klokken ti.

Jeg skulle ikke bare servere, hælde fad op uden alt for meget skum, jeg skulle beses og konversere, være med på den, som om det ikke var nok med alle de forskellige måder, de kunne få deres procenter på, deres rødvin, rom, snaps og whisky i kaffen, for slet ikke at tale om panache, de mærkelige blandinger af øl og mineralvand, med eller uden citron, med eller uden sukker, som man kunne få i kold eller opvarmet udgave, i forskellige blandingsforhold i forskellige glas, størrelser og temperaturer.

Jeg skulle kende mine stamkunder og deres præcise præferencer, så de ikke behøvede grynte andet end panache eller ballo eller chrafi, og så vidste jeg, hvad det betød ned til mindste detalje.

Der sad altid et sted imellem fem og tyve mand omkring Stammtisch, de kom dryssende forbi på alle tider mellem elleve om formiddagen og tre om natten. Konerne kom ikke, damer var der ingen af på det sted, og de unge piger kom slet ikke. Det var mig, der var Pigen, „datteren“ på restauranten, man havde en fetich for hunkøn i min alder, ligesom man har mange steder i verden, fandt jeg senere ud af. I Wallis gjaldt det så oven i købet, at hun ikke måtte være en af deres egne, det gik simpelthen ikke, så var det ikke så nemt at blive gift og få sig et liv.

Der var danske og svenske piger på de fleste restauranter i de små alpeflækker, og mændene lod sig adsprede med at køre rundt og se på os, få os til at snakke schweizertysk, lære os, hvad de drak, klemme os en to-franc i hånden.

Der var nogle af de andre Serviertochtere, der syntes, det var sjovt, de havde ikke noget imod det, solede sig i deres lokale berømmelse, lod mændene holde deres hånd, grinede, konverserede, satte en ære i at kende den præcise temperatur for kundernes panache, de tog del i spillet, tømte det ene glas efter det andet, og drikkepengene flød over i deres glas ved siden af kassen.

Jeg brød mig ikke om at være i centrum, havde det generelt svært med autoriteter, og der var altid noget galt: Herr Schüls panache var for varm, der var for meget citron i for Rudi, Martein havde altid fået kryddersnaps i kaffen.

Jeg havde kun taget jobbet, fordi jeg ville væk fra kollegiet og Frederikshavn, så snart jeg havde fået den forbandede hue, der på en eller anden måde var blevet et projekt, jeg ikke kunne slippe ud af. Jeg havde forsøgt mig, efter et par måneder i 1.g sagde jeg til mine forældre, at jeg ville til Grønland for at arbejde med hunde eller børn, til Spanien for at plukke appelsiner, jeg ville til den anden side af jorden og blive oplært i kungfu, men det måtte jeg ikke.

Så flyttede jeg hjemmefra, mine forældre orkede ikke at diskutere det, de skrev mit navn med store bogstaver på deres postkasse, men ville ikke blande myndighederne ind i sagen, og jeg fik en form for fred, bortset selvfølgelig fra det med økonomien. Jeg var 16 år og fik 36 kroner i timen, huslejen var 1300 om måneden, og jeg skulle også have råd til cornflakes og rugbrød og makrelsalat.

Jeg stjal toiletpapir og bestik på gymnasiet, på hotellet, hvor jeg vaskede op, lukkede kokkene øjnene, når jeg puttede pasta og flåede tomater på dåse i rygsækken, de gav mig tit en steak med hjem i en boks og en bøtte med tyk whisky-sovs til. Om eftermiddagen stod jeg i bager, og der var altid brød og kager tilovers om aftenen, når jeg lukkede. Da rygtet nåede mine forældre, begyndte de at møde op foran C&C-bageren mandag, tirsdag og torsdag aften klokken seks, og så fik de en wienerstang eller en pose chokoladehorn med hjem.

Vi talte aldrig om noget særligt, hvorfor jeg dog ikke kunne bo hjemme, ingen af os spurgte, mine forældre havde jo også deres at tænke på. Selvom de var voksne og ikke så fundamentalt ude at skide som deres teenagedatter, ville det være synd at sige, at de levede et harmonisk liv med sig selv og hinanden. For mig var det en umulighed at forklare, hvordan tilværelsen så ud, efter at jeg var begyndt at få bryster, så enhver kunne se, at jeg var af hunkøn, og ikke en dreng.

Det var flere år siden, men frustrationen over det havde på ingen måde fortaget sig. Jeg kunne ikke finde mig til rette i min nye krop, og mit liv slingrede af sted, mens jeg ikke selv kunne finde andre baner at følge end dem, der allerede var lagt for mine fødder, det vil sige masser af smøger, bajere hver weekend og en formålsløs pendlen frem og tilbage mellem Blue Burger, Bar Sinatra og Q’s Kapel fredag og lørdag nat. Denne endeløse trippen med bare skuldre i frostvejr, højhælede støvler der klemte og billige nylonstrømper holdt sammen af neglelak, man havde altid en klar neglelak i skuldertasken, var hurtig til at sætte en klat, når de løb.

Det gjaldt om at se de andre an, at blive set, standse op foran Blue Burger, overveje en milkshake eller cheeseburger, eller lade, som om man overvejede, mens alt i virkeligheden handlede om at få lidt varme og bemærke, hvem der kom forbi. Hvem der hilste. Hvem af fyrene man gerne ville låne en jakke af til sine skuldre, bare et par minutter før man igen trippede frysende ned ad Havnegade for at se, om der skulle være nogen, der var værd at kysse på eller nasse en smøg af foran Baren, hvor man måske, måske ikke, ville blive lukket ind uden at vise id, se, om der var nogen, der ville låne en sin jakke til de skuldre.

Jeg havde aldrig været særlig god til de der sociale spil: Hvem der hilste på hvem, hvem der ikke hilste, hvem der kyssede hvem, hvem der fulgtes med hvem, hvem der gav hvem albuer på dansegulvet, hvem der sendte hvem alle mulige slags blikke, og hvem der kom med den og den kommentar til den og den i køen til toilettet, i forbifarten i baren eller oppe ved Blue Burger. Jeg var ikke tilpas i de omgangsformer, men fulgte bare uengageret med, fordi jeg ikke vidste, hvad jeg ellers skulle gøre, mens længslen efter at komme væk blev stærkere og stærkere.

Over for mine forældre skammede jeg mig over mit liv, og jeg forsøgte at undgå dem. Selvom de ikke spurgte om noget, følte jeg mig alligevel konfronteret, så mit liv med deres øjne, eller det som jeg troede var deres øjne. Jeg troede, det var min egen skyld, og at det havde noget med de bryster at gøre.

Skolen spillede en forsvindende lille rolle for mig i de år, jeg gjorde mig visse anstrengelser for at møde op til timerne, men kæmpede alligevel hele tiden med at komme ned på den rigtige side af de 15 lovlige procents fravær.

Lektierne kunne jeg overhovedet ikke koncentrere mig om.

Jeg rejste fra kollegiet, før jeg blev ædru efter sidste studenterfest, jeg var flere huslejer bagud og vidste godt, at det var bedst at få betalt, hvis jeg engang skulle få lyst at stikke snuden forbi Danmark igen, men det var jeg langtfra sikker på, at jeg ville.

Efter fire måneder på Restaurant Linde i Wallis havde jeg betalt, hvad jeg skyldte, og købte en billet til Australien.

Der var ikke meget tilbage til lommen, bare de drikkepenge, der stod i mit glas ved siden af kassen, mit glas, som på ingen måde flød over, som jeg ikke tømte hver anden dag med top, som mange af de andre Serviertochtere gjorde. Det var ikke mere end halvt fyldt, da jeg hældte indholdet over i en frostpose fra Urbans køkken, og jeg ulejligede mig ikke med at tælle dem.

Der var 153 franc og 55 centimes, oplyste tællemaskinen i lufthavnsbanken, det svarede til 110 australske dollar, knap 500 danske kroner. Jeg anede ikke, hvordan det ville gå med at finde arbejde down under, så for en sikkerheds skyld hævede jeg de 50 franc, jeg havde stående på min schweiziske konto, som jeg ellers havde tænkt mig at have som en slags sikkerhed. Så kom jeg op på 130 australske dollar, en overnatning kostede cirka 20, stod der i den rejsebog, jeg havde købt på et marked i Brig.

Det strejfede mig, at jeg burde have forlænget min kontrakt, og samtidig vidste jeg, at det ikke havde kunnet lade sig gøre. Jeg kunne under ingen omstændigheder præstere flere stange panache, flere Kräutersnaps eller kaffe med whisky, jeg kunne ikke hælde flere ballo rødvin op til min chef, jeg kunne ikke længere tåle at høre Herr Schülls „schnell Fraülein, schnell.“

I Djarkarta lufthavn fik jeg det røde, mens jeg ventede på mit næste fly, det var for tidligt, eller jeg havde glemt det, jeg var ikke forberedt, det blødte gennem mine trusser og lavede en plet i skridtet på mine lyse cowboybukser, før jeg nåede at finde et toilet, som ikke var et rigtigt toilet, men en kumme i gulvet uden noget sæde.

Der var ikke noget papir, jeg trippede med sammenkneben fisse til en kiosk og købte en rulle toiletpapir, mens blodet løb ned ad mit inderlår. Jeg havde heldigvis et par ekstra trusser i håndbagagen, og tilbage på toilettet tog jeg bukserne af og forsøgte at vaske pletten af med det kolde vand fra hanen, som sad lavt på væggen over en rist i gulvet. Der var et lille stykke gummislange på, så man bedre kunne styre strålen, alligevel blev bukserne gennemblødte ikke bare i skridtet, men langt ned ad inderlårene, og blodet forsvandt ikke.

Jeg tog bukserne på igen, bandt min cardigan om livet, så den skjulte det meste af den våde plamage.

Det var overhovedet ikke billigt at købe tøj i lufthavnen, man kunne få både jeans og kjoler og trekkingbukser og alt muligt andet, men jeg havde ikke råd, de billigste jeans ville koste mig alle mine penge.

I Singapore sagde de over højtaleren, at vi skulle stille uret syv timer frem. Det havde jeg ingen planer om. Jeg syntes ærlig talt ikke, jeg havde tiden at rutte med, tværtimod havde jeg so far brugt alt for meget tid på ting, jeg ikke selv havde valgt, ting, som jeg ikke syntes var interessante; og nu ville de have, at jeg skulle skrue tiden syv timer frem, springe en halv dag over. Bare sådan.

De andre gjorde det, skruede på deres ure, trykkede, bippede, stillede med en blyantsspids.

– Det er nu, vi må stå sammen, sagde jeg til min sidemand. – Nægte kollektivt i ét samstemmende brøl.

Men han sagde bare, at sådan er det, når man rejser.

– Hvis du har det sådan, skulle du nok være rejst til Hawaii.

Down under

Det gik hurtigt op for mig, at der ikke var meget at lave i Sydney, hvis man ikke gad servere og i øvrigt ikke havde nogen arbejdstilladelse. Jeg boede et par dage på et svensk hostel i King’s Cross, gik rundt og nød solen, overvejede mine muligheder, lå i den botaniske have og så på papegøjer og kookaburras, latterfuglene, med deres grotesk store næb og grådige øjne. Hovedet var lige så stort som kroppen, og de kom gerne tæt på, de var de mest flabede af alle fuglene, hættemågerne indbefattet, de kunne godt komme jagende helt ned til ens hånd og snuppe et stykke tomat eller kylling, der flagrede fra en sandwich, eller en pomfrit fra et papbæger.

Jeg så på operahusets hvide sejl, der stak op bag store gule blomster, når jeg kom gennem botanisk have på promenaden fra syd.

Pengene smuldrede, der var ikke mange af dem, og de forsvandt alt for hurtigt, ud i det blå og ikke mindst ud i Sydneys sortgule nat. Men jeg kunne ikke rigtigt tage det alvorligt. Jeg havde det for godt i solen, var så langt væk fra Danmark, som jeg kunne komme, hvis jeg altså ikke ville ud i rummet.

Jeg var ti timer foran, og livet føltes let.

For ikke at gå bankerot flyttede jeg ud fra det svenske hostel i King’s Cross og fandt mig en bænk i en park på den anden side af havnen. Det var et pænt kvarter, det havde jeg undersøgt, jeg ville ikke sove ude i King’s Cross, hvor man hele tiden måtte være på vagt for ikke at blive rullet af en narkoman. Men derovre på den anden side af Harbour Bridge, lige over for operahuset, var der en fantastisk udsigt, det var klart, det var et pænt kvarter.

Klokken tolv midnat lå jeg i min sovepose på den bænk, jeg havde udvalgt mig, yderst i parken, og så på fyrværkeriet, som blev fyret af ovre ved operaen, hvordan hele den mørkeblå himmel blev overstrøet med orangerøde, grønne og turkise blomster og stjerner, der faldt ned over havnen i lange dråber som regn.

Jeg boede på bænken en lille uges tid, før jeg besluttede, at det måtte have en ende. Selvom det i det store og hele var gået godt med at bo på den måde, jeg sov fint og havde udviklet morgenritualer omfattende armsving og kuskeslag på plænen foran bænken, indtagelse af dagens første måltid: knækbrød og banan, som jeg havde sørget for at have tilovers fra dagen før, og vand, som jeg drak i store slurke af flasken. Jeg elskede den kølige fornemmelse, når det løb ned gennem min hals.

Men rygsækken var og blev et problem, som jeg uheldigvis fortrængte om aftenen, når jeg kom tilbage til bænken og satte mig let og slap med min aftensmad, der varierede fra knækbrød med smøreost og rosiner til grovbrød med dåsetun og tomat.

Det var ikke en stor rygsæk i forhold til, at den rummede alle mine ejendele, men midt på dagen når sveden føltes klam og kold og varm på min ryg, var den alligevel alt, alt for stor. Jeg blev mindet om problemet hver morgen, når jeg tog af sted fra bænken, så en morgen efter en lille uges tid spredte jeg rygsækkens indhold ud på græsset foran bænken.

For bedre at kunne overskue sagen sorterede jeg det i bunker. Der blev tre: en med tøj, en med ting og en med toiletsager.

Og så var der faktisk en ekstra bunke, som slet ikke blev til en bunke, men bare var en plasticpose, som jeg ikke kunne bestemme mig for at placere i nogen af bunkerne. Det var en mørkegrøn plasticpose fra en boghandler i Brig. I stift plastic, der ikke skraslede eller krøllede som andre plasticposer. Her gemte jeg mit pas og min flybillet sammen med Peter Høegs Forestilling om det tyvende århundrede og en lille stofpose i rød velour med to ørestikker og to øreringe i sølv. Og så det armbånd, min morfar havde sendt mig i studentergave.

Der var ikke noget, jeg kunne undvære. Jeg så det hele igennem, tog tøvende Converse-skoene op. Det var mine yndlings. Jeg havde ikke gået i andet i gymnasiet. Når jeg havde slidt et par op, købte jeg straks et par nye. Mine fødder var Converse-formede. Men her i Sydney havde jeg faktisk ikke brugt dem.

Sandalerne var absolut uundværlige i varmen. Og støvlerne.

Jeg havde selvfølgelig ikke haft brug for støvlerne endnu, men når jeg tænkte på, at jeg var i Australien, virkede det helt håbløst ikke at have dem, når jeg tænkte på The Outback, der lå og ventede.

Støvlerne var urørlige.

Jeg satte Converserne tilbage på græsset, en lille meter fra tøjbunken.

Nu da jeg var i gang med at sortere og danne mig et overblik, kunne jeg ikke lade være også at hive min pung frem og kigge ned i det bagerste rum til sedlerne. Det havde jeg ikke gjort før, men jeg følte, at jeg godt kunne klare det nu, at jeg måske oven i købet havde brug for det, ligesom jeg hidtil havde haft brug for ikke at kigge og se situationen i øjnene.

Der var 30 dollars i sedler, fire one dollar og 35 cent i mønter.

Det var pengene, som var og blev det egentlige problem.

Ved siden af rygsækken stod nu en lille bunke med min føntørrer, clockradio, den stramme sorte T-shirt og Converse-skoene. Det var det absolut eneste, jeg kunne undvære.

Rygsækken så ikke anderledes ud end før, jeg løftede den, den føltes heller ikke anderledes. Kun når jeg strammede snorene foroven, kunne jeg mærke, at der var mere luft, at min bagage ikke fyldte så meget som før.

Jeg hev min grønne skuldertaske op fra rygsækken, puttede føntørrer, clockradio, T-shirt og sko i den, snørede rygsækken til igen, klikkede remmene sammen og tog den på ryggen, skuldertasken om halsen, den daskede mod min mave, når jeg gik, det var irriterende, og hele rygsæksituationen var i det hele taget irriterende.

Jeg overvejede, om jeg kunne efterlade rygsækken i en busk, om den ville blive stjålet i løbet af dagen. Jeg så mig om efter egnede buske, men enten sad grenene for højt over jorden, eller også sad de ikke tæt nok.

Da jeg kom forbi et redskabsskur, hvor døren stod på klem, havde jeg passeret tilpas mange uduelige buske til ikke at tøve med at placere min bagage der. Hvis det utrolige skulle ske, at det begyndte at regne, ville den oven i købet være i tørvejr.

Lettet over at have løst problemet, tog jeg til Circular Quay, det var søndag, og markedet, der strakte sig hele vejen fra The Rocks over bunden af Circular Quay og ud til operaen, var i fuld gang. Selvom det kun var tidlig formiddag, da jeg kom derover, var der allerede en tæt strøm af mennesker på havnepromenaden.

Jeg havde sat mig på kajen for at dingle med benene, da Aron meldte sig i form af mr. Koala, han dumpede ned ved siden af mig, do you mind, lynede straks ned i dragten og hev i koalaørene, så hovedet faldt ud over hans skulder, pyyhh.

Jeg rakte ham min vandflaske.

Han drak det halve af det lunkne vand i én slurk og trak en stak billeder op af koalapungen.

Blablabla.

Jeg tænkte på, hvad f… jeg skulle gøre. Jeg var nødt til at få fat i nogle penge.

Aron stak et af billederne hen foran mit ansigt.

– This is Duppy. Heard of him ‘ay?

Jeg rystede på hovedet.

– Koala hospitals?

– …

– The great bush fires?

– …

Han viftede igen med billedet af Duppy.

– Ask yourself WHAT IS THIS … WHAT THE FUCK IS GOING ON?

Det handlede om koalaens vilkår, om aktivisterne, politikerne, farmernes afbrændinger af eukalyptustræerne. Om koalaens tragedie i forbindelse med de store skovbrande. Om 1993, da Victoria blev hærget, brandene var helt uden for kontrol, og mange tusinde koalaer omkom.

Jeg fik tusinde informationer, som jeg ikke anede eksisterede, som at koalaer flygter op i toppen af træerne, når det brænder, at der findes koalahospitaler, at redningsfolk fra koalahospitalerne rykker ud efter skovbrande for at redde koalaerne, der sidder tilbage i toppen af svedne træer med brandsår på fødder, ører og deres, åbenbart, så følsomme snuder.

De bliver indlagt på hospitalerne, deres sår bliver forbundet og den brændte pels klippet af.

Og blabla.

– Humans are cruel, ya know, when it comes to the eucalyptus … The koalas starve, they are forced to the ground where wild dogs and cars get them …

Han viftede stadig med Duppy, og jeg begyndte at græde, kunne pludselig slet ikke holde det i mig.

Han misforstod mig selvfølgelig, troede, at det drejede sig om koalaerne, at deres skæbne berørte mig.

– Join us, sagde han tydeligvis opmuntret og skrev sit nummer på hjørnet af brochuren. – We need people like you.

Jeg kunne se den forbrændte koala for mig hele vejen ud til operaen, og stanken fra det sure indre af Arons koalakostume sad i mine næsebor.

Jeg stoppede op et øjeblik og så mig skråt tilbage over skulderen. Aron stod på ryglænet af en bænk, løftede armene højt og vinkede efter mig med begge poter.

Jeg fortsatte ud mod operaen, hvor en høj sort mand stoppede mig.

– You want me to take a photo for you?

– No thanks.

Han smilede og rakte en pakke Benson and Hedges frem, satte sig selv på trappen. Jeg trak en ud og bøjede mig frem for at få ild af den zippo, han åbnede.

Han hed Ahsmyle og kom fra Cameroun. Men han havde boet i Sydney, siden han var en teenager.

– Since I was your age.. How old are you?

– 19.

– And you travel all alone?

– …

– How brave you are!

Et kvarters tid senere vandrede jeg med min nye ven til parkeringshuset på Circular Quay. Vi kørte ud i forstadskvartererne, og jeg tænkte på, at min fremtid i Australien straks så lysere ud. Min nye ven manglede en ansat i sin fish’n chips takeaway. Han kunne endda give mig et sted at bo.

Mens vi kørte, tænkte jeg på min rygsæk, kunne jeg bede ham om at køre ud efter den. Jeg var ikke tryg ved at lade den stå for længe i skuret, måske der ville komme arbejdere i morgen tidlig.

Ashmyle boede ikke særlig hyggeligt. På stuegulvet stod en massagebænk og en sofa med store fordybninger og slidt grønt betræk i velour.

I soveværelset, som egentlig bare var mellemgangen mellem stue og køkken, var der en uredt dobbeltseng og snavset tøj spredt ud over sengen og gulvet.

Jeg kunne lugte køkkenet, allerede før vi gik derud, der var snavset bestik og kyllingerester i vasken, overfyldte affaldsposer stod spredt ud over gulvet.

Det gik op for mig, at jeg var blevet snydt, og jeg så pludselig min situation klart for mig: Jeg var fulgt med en psykopat ud i en forstad, han ville voldtage mig som et minimum, holde mig fanget, slå mig ihjel på en ulækker måde. Jeg var nødt til at tænke mig om, så jeg sagde, jeg skulle på toilettet og fik udpeget et lortebeskidt skur i baggården.

Jeg slog låget ned og satte mig med hovedet i hænderne. Men jeg kunne ikke få en eneste god ide.

Der var høje mure til alle sider i gården, gennem køkkenvinduet kunne jeg se Ashmyle trække en flaske champagne op.

– Vi skal fejre, smilede han med snavsede tænder, da jeg kom ind.

Jeg tog imod glasset og gik ind i stuen.

– Du sagde, jeg ville få mit eget værelse.

– No no, we share. No problem.

– But I don’t want to share.

– Why, why not?

– Just I don’t want.

– What’s wrong with you, I always share, no problem.

Han stillede glasset og gik ind i soveværelset.

Jeg rejste mig tøvende, mine fantasier om den situation, jeg befandt mig i, havde taget magten fra mig, gjorde mig langsom og forsigtig, og jeg kunne ikke beslutte, om det var det rigtige tidspunkt til at stikke af, om det kunne lade sig gøre lige nu. Jeg havde en klar fornemmelse af, at jeg ikke måtte fejle et flugtforsøg, at så ville alt være tabt.

I det samme kom Ashmyle tilbage uden tøj på.

Han slog ud med armene, stadig med sit store snavsede smil:

– Do you mind? I always walk around freely at home. You can feel freely too.

– I think I will go.

– No no, ohh no, why make me so sad, why make Ashmyle cry, my name is A Smile, you have to make me smile.

Han kom styrtende hen og omfavnede mig, hulkede forceret mod min skulder, og gned sin pik mod min mave.

Jeg skubbede ham ikke fra mig, kradsede ham ikke i ansigtet eller kastrerede ham med et spark i nosserne. Jeg stod bare der stiv og overvældet og lod ham gnide sig op ad mig, til han kom, og først da skubbede jeg og løb ud ad døren, mens han kom og kom og brølede højt.

Da jeg sad i toget på vej tilbage mod Circular Quay, lagde jeg mærke til, at hans sæd havde efterladt en våd plet på min T-shirt og var løbet ned over nederdelen.

Næste dag ringede jeg på det nummer, Aron havde givet mig. Det var ikke ham selv, der tog telefonen, men en mand, der hed Pete. Han sagde, at han var koalakoordinator i George Street, at jeg kunne møde den følgende dag.

Vi var syv nye koalaer: Et israelsk kærestepar, to belgiere og en tjekke, der havde rejst sammen ned langs østkysten og nu var helt på røven, de skulle have lidt penge at købe souvenirs for, før de rejste hjem, forklarede de, mens vi ventede på Pete. De havde et lille tykt blad med sig, TNT hed det, det var der, de havde fundet jobbet. Jeg fik lov at se.

– Bare behold det, sagde tjekken.

– It’s useless, indvendte en af de andre aspiranter.

– Hvad mener du?

Han mente alt muligt.

Johan, hed han, han var i hvert fald fyrre, tysker, vesttysker, men det var han slet ikke stolt af. Han havde solgt sine ejendele og vendt samfundet ryggen, efter at Muren var faldet, Tyskland havde ikke noget at tilbyde ham, der var ikke længere noget håb og blablabla.

Han kunne have talt i timevis, men vores nye boss Pete kom og afbrød os.

– En koala er en pungbjørn, forklarede han. – Ikke at forveksle med for eksempel en vaskebjørn, som er en halvbjørn, eller en panda, som slet ikke er en bjørn, men et bambusædende møgdyr, der kun tilnærmelsesvis minder om en bjørn.

– Joey, the little fellow, ya know, han er nøgen, blind og uden ører, når han bliver født. Og det er fuldstændig utroligt, unbelievable, magic, hvordan den little fellow finder ud af at krybe hele vejen op i koalamammas pung, hvor han hæfter sig fast på en af brystvorterne, he hangs on, I tell ya he fuckin’ hangs on for the next six months, til han har fået pels, øjne og ører.

– Smart, ik. Pete nikkede jovialt og tydelig imponeret til os.

– Det er svært at være koala i det moderne Australien, fortsatte han. – Eukalyptustræerne bliver fældet, og dyrene må bevæge sig hen over jorden for at finde nye træer at leve i, det er en farlig færd for koalaer, som er langsomme og sårbare over for både biler og vilde hunde, når de færdes på jorden.

Han viste os et billede af en koala, der bliver flået af vilde hunde.

„Sådan ender mange koalaer livet i dagens Australien,“ stod der nederst på billedet, der var kopieret i plakatstørrelse.

– Hvis I har brug for ekstra timer, kan I godt få en tjans med at sætte posters op, sagde han. – Men det foregår om natten, hvis I forstår. Han blinkede til os.

Jeg forstod det ikke.

Det var for så vidt ikke et vanskeligt job, der var ikke meget i det, et stort og varmt koalakostume, en stak brochurer og en indsamlingsbøsse, som der stod „Australians for animals“ på. Vores distrikt var city, King’s Cross, Circular Quay og The Rocks. Jeg fik The Rocks sammen med de to israelere, de gik til den med det samme.

Jeg have brug for at være i fred, så jeg gik ind i botanisk have, fandt en bænk i skyggen og gav mig til at læse i en af mine brochurer. På side to var der et billede af en koala med sin unge på ryggen, de sad i et træ, inde ved stammen med poterne på begge sider af stammen og kløerne godt i. Ungen havde en gren med grønne blade i munden.

Så trak jeg TNT frem fra bjørnens pung.

I de fleste annoncer stod der, at arbejdstilladelse var et krav, at sæsonerne startede i januar, det var alt for sent for mig.

Æbler og appelsiner, bomuld og vindruer og blåbær var coming up, men ikke nær nok up for mig.

– Kom allerede nu til Griffith og find en god teltplads, stod der. – Få en vogn, mens der stadig er, se det australske outback.

Det havde ingen interesse, jeg var ikke interesseret i andet end at se nogle penge, det var virkelig begyndt at plage mig at skulle vende hver dollar, at overveje hver gang jeg købte en banan eller et stykke brød.

Pantelånersken på Kingston Avenue var en parodi med kæmpestore bryster, afbleget hår og mørklilla læbestift. Hun tyggede tyggegummi langsomt og lodret uden at bryde rytmen, da hun sagde 5 bucks honey og skrabede føntørrer og clockradio hen imod sig med underarmen og kanten af hånden.

Posen med Converse-skoene, rejsebogen fra Brig og min sorte T-shirt, som ellers var en Diesel, skubbede hun tilbage over disken uden at værdige et blik. Til gengæld ville hun give tyve for en halskæde med en lille sten, som jeg havde fundet på promenaden om søndagen.

Med armbåndet kom jeg op på de 75 dollars, som billetten til Brisbane kostede, derfra skulle det være en smal sag at få et lift.

Det var første gang, jeg skulle ud på tomleren, jeg kunne ikke lade være at bekymre mig om, om jeg ville blive voldtaget, og så blev jeg sentimental og bagstræberisk ved tanken om, hvordan det var, da jeg var barn og kunne snyde med kønnet.

Jeg havde kort hår og kaldte mig Hans, og ingen satte spørgsmålstegn ved det. Bortset fra mine forældre, min mor ville ikke kalde mig Hans, hun sagde, at der ikke var noget galt med at være pige, at piger i dag kan gøre de samme ting som drenge. Hendes ord gav ingen mening for mig. Jeg kunne ikke tænke abstrakt over kønnene, det, der betød noget, var, at der tit var nogen, der sagde, at jeg opførte mig som en dreng, at jeg lignede en, eller jeg blev spurgt, om jeg var en dreng, hvis ikke simpelthen man tog for givet, at jeg var det. Som fx dengang min bror Jeppe og jeg startede til kajak. Der var en pige, som hele tiden var efter mig, hun var nok et år ældre end mig, i hvert fald mere udviklet, hendes shorts sad stramt om numsen, og hun var fyldig under T-shirten. Hun kom hele tiden og sagde, at jeg gjorde noget forkert, så var det måden, jeg løftede kajakken op på skulderen på, så var det remmen på redningsvesten, jeg havde glemt at føre mellem benene, og hun sagde det på sådan en mopset måde og kiggede udfordrende på mig, hvis ikke hun vendte øjne og sagde „aij, helt ærligt“.

Hun var over mig, og så begyndte jeg at gøre nar af hende, vrænge og lave ansigter. Det gjorde hende bare endnu mere ophidset.

Da vi havde padlet i bølgerne en times tid, tippet rundt, tumlet omkring, forsøgt at tømme kajakken på dybt vand, trak Jeppe og jeg vores kajakker op på stranden og hjalp hinanden med at bære dem tilbage, én ende under hver arm, krængede vores våde T-shirts fyldt med sand over hovedet, spulede dem sammen med redningsvestene, og så pilede vi drivvåde, trætte og rystende af kulde ind i omklædningsrummene for at få et varmt bad, Jeppe til drengenes og jeg til pigernes, hvor jeg blev mødt af en mur af skrig anført af hende den mopsede med bulerne: UUUUDDDD, UUUUUUUUUUUDDD!!

Hannah

Hanne Højgaard Viemose

1. e-bogsudgave 2011

ePub-produktion: Narayana Press

ISBN 978-87-02-11381-5

© Hanne Højgaard Viemose og Gyldendal, 2011

Omslag: Steinn Kristjánsson og Hanne Højgaard Viemose

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.

Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk