Thomas Harder

ITALIEN

Fra Mazzini til Berlusconi

Gyldendal

Forord

»De to Italien« kaldte Karen Dissing Melega en af sine bøger, der bl.a. handlede om udvandringen fra Syd til Nord og beskrev de store økonomiske og kulturelle forskelle på det rige og moderne Norditalien og det traditionelle og fattigere – dengang bare fattige – Syditalien. Den forskel er stadig aktuel, næsten 30 år efter at Karen Dissing Melegas bog udkom, men det er ikke først og fremmest den, der er nærværende bogs primære emne; det er derimod de mange andre skel, som deler det moderne Italien på kryds og tværs af geografien og af samfundsgrupperne.

Bag det politiske drama, der begyndte, da erhvervsmanden Silvio Berlusconi »gik på banen« som politiker i 1994, ligger ikke bare stærke politiske og ideologiske konflikter, men også dybe kulturelle, religiøse og mentalitetsmæssige modsætninger, vidt forskellige opfattelser af Italiens forhold til Europa og til den øvrige verden, af borgernes forhold til staten og ikke mindst af historien. Det er disse forskelle, der er denne bogs emne, sammen med alle de fællestræk, som gør, at det trods alt giver mening at betegne Italien som en nation og italienerne som et folk.

Den første udgave af denne bog udkom i 1997. I 1999 udkom en ajourført og forøget udgave, der førte historien frem til Romano Prodis første periode som premierminister, Italiens ØMU-medlemskab og de reformer af statens indretning, som Prodi og hans regering lagde op til.

Denne, fjerde, udgave er afsluttet umiddelbart efter folkeafstemningen d. 25. juni 2006, hvor et flertal på to tredjedele forkastede den meget vidtgående forfatningsreform, som Silvio Berlusconis regering havde fået gennemført, og som ville have forvandlet Italien til en forbundsstat med endnu større uligheder mellem de forskellige dele af landet.

Bogen falder i to dele: Først en kronologisk disponeret skildring af, hvordan italienerne blev italienere, fra første halvdel af 1800-tallet til det økonomiske mirakel efter Anden Verdenskrig; dernæst en række mere tematiske afsnit, der fokuserer på et udvalg af centrale elementer i den italienske identitet.

Blandt de afsnit, der er vokset mest i forhold til 1999-udgaven, er dem, der omhandler kirke og religion, indvandring, den nye nationalisme, de væbnede styrker og ordensmagten, forholdet til fascismen og antifascismen og bestræbelserne på at skabe en demokratisk patriotisme, der er historisk funderet, men hævet over politiske modsætninger.

Silvio Berlusconi har fået sit eget kapitel. Det er ikke et forsøg på en politisk biografi eller en detaljeret gennemgang af hans karriere, men derimod på at sætte hans politiske projekt og praksis ind i bogens større sammenhæng, dvs. italienernes forhold til det nationale fællesskab, til staten og til historien.

Thomas Harder, juli 2006

Indledning

Patria og paese

Den italienske filosof Norberto Bobbio skrev i 1995 i et essay om den italienske nationalidentitet:

Følelsen af at tilhøre et fællesskab, og dermed i sidste instans også så stort et fællesskab som en nation, afhænger af bevidstheden om fælles rødder, af en – i hvert fald gennem en vis periode – fælles historie, af et fælles sprog osv. Alt dette er velkendt. Men dét, der forener fællesskabets medlemmer, er først og fremmest medlemmernes stolthed over at tilhøre det. Og denne stolthed må nødvendigvis være et produkt af historien.¹

Men, fortsatte Bobbio, Italien har ikke én, men mange og vidt forskellige historier – det antikke Rom, kristendommen, middelalderens bystater, Risorgimento, fascismen, antifascismen osv. – der hver især er en kilde til stolthed for forskellige udsnit af en befolkning, der er delt på kryds og tværs af politiske, geografiske og ikke mindst kulturelle skel.

Det kultiverede Italien har god grund til at være stolt af sit land: Det er Dantes land og Petrarcas, Machiavellis, Galileis, Michelangelos og Rafaels land. Folkets Italien har god grund til at være stolt af [cykelrytterne] Coppi og Bartali og af Ferrari, når de vinder Formel 1-løbene, eller af landsholdet, når det vinder verdensmesterskabet i fodbold. I en berømt undersøgelse af, hvorfor italienerne er tilfredse med deres land, svarede nogle, at man spiser bedre i Italien end i andre lande. Og hvorfor skulle de ikke svare det? […]

Vanskeligheden ved at tale om nationen Italien består ikke i, at der ikke eksisterer en italiensk nation, men derimod i, at der af historiske årsager, på grund af den sociale lagdeling, eksisterer mange forskellige, som alle har krav på at blive taget med i betragtning, når man overvejer, hvorvidt og i hvilken forstand Italien er en nation. Men netop fordi der er så mange og så forskellige italienske nationer, består vanskeligheden i at holde sammen på dem.²

Den meget almene definition af det nationale fællesskab, som Bobbio altså betragter som »velkendt« (rødderne, sproget, historien osv.), stemmer overens med den noget mere detaljerede beskrivelse af fænomenet, som den amerikanske sociolog Anthony D. Smith i 1991 foreslog som en slags fællesnævner for de forestillinger, der ligger til grund for den politiske og samfundsvidenskabelige litteraturs mange modstridende definitioner af begrebet nation.³

Smith opsummerer nationalidentitetens grundlæggende træk således:

1.  et fælles territorium eller hjemland;

2.  fælles myter og historiske minder;

3.  en fælles massekultur;

4.  fælles lovfæstede rettigheder og pligter gældende for samtlige medlemmer;

5.  en fælles økonomi med bevægelighed inden for territoriet for samtlige medlemmer.

Ud fra disse karakteristika definerer Smith en nation som: »en navngiven menneskelig befolkning, der deler et historisk territorium, fælles myter og historiske minder, en offentlig massekultur, en fælles økonomi og fælles lovfæstede rettigheder og pligter omfattende samtlige medlemmer«.⁴

Inspireret af Smiths definitioner og af Bobbios tanker om de mange forskellige italienske nationer kan man anskue den italienske – og enhver anden – nationalidentitet som bestående af to »niveauer« eller »dimensioner«: patria og paese. Den danske ordbogsoversættelse af de to gloser er hhv. »fædreland« og »land« eller, betegnende nok, »landsby«, og de betegner altså potentielt to forskellige syn på den samme størrelse – det ene præget af følelser, idealer og en vis patos; det andet bredere med en spændvidde fra det neutrale til det følelsesladede. Patria har desuden hos A.D. Smith fået en mere specialiseret betydning, idet Smith bruger det som betegnelse for det juridisk-politiske fællesskab, der sammen med territoriet, myterne, historien og massekulturen definerer nationen. Tilsvarende har den italienske historiker Ruggiero Romano brugt udtrykket paese Italia som betegnelse for »den italienske model«, dvs. for de fælles århundredgamle traditioner og vaner med hensyn til mad og drikke, kortspil og banden, religion og overtro, handel, håndværk, klædedragt, politik og retorik, der i Romanos fortolkning af historien er årsagen til, at »vi ikke kan andet end kalde os italienere«.⁵

Opdelingen af nationalidentiteten i patria og paese er som nævnt inspireret af såvel Bobbio som Smith og Romano, men går i nogen grad på tværs af deres kategorier, og brugen af patria stemmer kun delvis med Smiths: Ved patria forstås her de »nationale værdier«, dvs. de ideologier – f.eks. patriotisme, nationalisme, fascisme og antifascisme – som i forskellige historiske perioder har været knyttet til forestillingen om det italienske fædreland. Ved paese forstås den sum af fælles vilkår, erfaringer, vaner og andre kulturtræk – f.eks. sproget, religionen, familiemønsteret, men også massemedierne og populærkulturen – der i varierende grader forbinder medlemmerne af den italienske nation.

Behandlingen af patria og paese er desuden inspireret af den amerikanske politolog Benedict Andersons definition af nationen som et »imaginært og afgrænset politisk fællesskab«. Det nationale fællesskab er ifølge Anderson imaginært, fordi selv ikke i den mindste nation vil medlemmerne nogen sinde komme til at kende, møde eller høre alle de øvrige medlemmer, »men i hver enkelts sind lever ikke desto mindre billedet af deres fællesskab«. Fællesskabet er afgrænset, fordi selv ikke den største nation omfatter hele menneskeheden; alle nationer er afgrænset fra andre nationer og betragter sig selv som forskellige fra dem. Og endelig er nationen et fællesskab, fordi uanset de reelle uligheder og interessemodsætninger, der kan herske i hver enkelt nation,

opfattes den altid som et dybt, horisontalt kammeratskab. Og i sidste instans er det dette broderskab, der gennem de sidste to århundreder har gjort det muligt for så mange millioner af mennesker ikke så meget at dræbe, som frivilligt at gå i døden for så begrænsede forestillinger.⁶

Skillelinjen mellem patria og paese vil ikke altid være soleklar; der vil uden tvivl kunne forekomme overlapninger og tilfælde, hvor der vil kunne argumenteres med samme vægt for at anbringe et givet fænomen på den ene eller den anden side af grænsen. Men vil man sætte modstillingen på spidsen, kan man sige, at patria er idealer og abstraktioner, mens paese er den konkrete hverdag, eller at patria er den mere bevidste, værdiladede del af nationalidentiteten, hvorimod paese er den mindre bevidste, værdineutrale del. Så grov opdelingen end er, forekommer den som et hensigtsmæssigt redskab i forsøget på at holde sammen på de mange italienske nationer.

1

L’idea dell’Italia

Giovanni Spadolini

L’idea dell’Italia, »tanken« eller »forestillingen om Italien« var et nøglebegreb i den tale, hvormed formanden for det italienske senat, den forhenværende ministerpræsident og chefredaktør for dagbladene Il Resto del Carlino og Corriere della Sera, Giovanni Spadolini, den 15. september 1993 åbnede symposiet om »Nation og nationalitet i Italien fra Første Verdenskrig til vore dage«. Mødet, der strakte sig over fire dage, foregik på universitetet i Trieste – med en enkelt afstikker til Rovigno/Rovinj i det nu kroatiske Istrien – og talerne var en kreds af Italiens fremmeste historikere og litteratur- og samfundsforskere. Når arrangørerne havde bedt netop Spadolini holde åbnings- og afslutningstalerne, var det antagelig ikke så meget for at pynte programmet med en fremtrædende politikers navn, som fordi Spadolini (der døde den 4. august 1994, 69 år gammel) selv var en anerkendt historiker med speciale i Italiens samling, og fordi hans forfatterskab og politiske virke var båret af en ideologi, der lå i direkte forlængelse af den demokratiske, internationalistiske kulturbestemte patriotisme, som var en af hovedstrømningerne i Risorgimento-bevægelsen.⁷

»Hvorfor dette ord ‘Risorgimento’[»genrejsning«, »genfødsel«, »genopstandelse«]?« spurgte Spadolini som en retorisk indledning til sin egen tale efter at have oplæst præsident Oscar Luigi Scalfaros hilsen til symposiets deltagere.

Det er et spørgsmål, som har naget mig, siden jeg var dreng. Hvorfor Risorgimento? Hvordan kunne der i 1800-tallet genopstå en italiensk enhedsstat, som aldrig havde eksisteret? Som florentiner forstod jeg udmærket meningen med ordet Rinascimento [renæssance (egl. »genfødsel«)], der betegnede dét, at den klassiske kultur blev brugt som forbillede, efterlignet og genoplevet i sine grundlæggende arketyper. […] En fortid, der genopstod, en historie – den græsk-romerske kulturs historie – der blev antaget som symbol på en fase i Italiens og Europas liv.

Men hvorfor dette ord »Risorgimento«, der allerede brød frem i 1830’erne og 1840’erne? […] I virkeligheden var det, der genopstod, ikke den italienske stat, som aldrig var kommet til verden, men en tanke om Italien, om Italien som et sprogligt og kulturelt fællesskab med fuld bevidsthed om sig selv, der blomstrede op, efter at folkesproget var kommet til, og takket være Dantes afgørende bidrag.

Den italienske nation, som Mazzini var den første, der drømte om, er datter af denne tanke. Det er ikke en strømning, der knytter an til en racemæssig eller etnisk førerstilling; dette motiv var ganske fremmed for vort Risorgimento (ligesom enhver racisme har været fremmed for Italiens historie). Det var et kulturelt og moralsk princip, og dette adskiller Italiens genfødsel fra Tysklands, og gør Risorgimento til et nyt fænomen i Europas historie.⁸

Giuseppe Mazzini

Helten i Spadolinis historie, Giuseppe Mazzini, blev født i Genova i 1805, samme år som Napoleon annekterede den gamle søfartsrepublik, og han døde i 1872, i Pisa, efter at have sneget sig over grænsen til Kongeriget Italien fra Schweiz, hvor han havde været i eksil siden 1868, fordi han nægtede at afsværge sin republikanisme. Mazzini begyndte sin politiske karriere i 1830 som medlem af det patriotisk-revolutionære hemmelige selskab Carboneria. Samme år blev han anholdt og tvunget i eksil af myndighederne i Kongeriget Sardinien (Piemonte), som havde indlemmet Genova efter Napoleons fald. I 1831 slog Mazzini sig ned i Marseille, hvor han stiftede organisationen Giovine Italia (»Det Unge Italien«). Giovine Italia adskilte sig fra Carboneria og de øvrige gamle hemmelige selskaber derved, at revolutionen ikke skulle iværksættes af en snæver elite, men komme fra »folket« som resultat af et oplysningsarbejde, der så vidt muligt skulle foregå ganske åbenlyst, gennem pressen eller på offentlige møder. Denne fremgangsmåde gav hurtigt Giovine Italia en langt større udbredelse – først i Lombardiet og Piemonte og siden over hele halvøen – end de hemmelige selskaber nogen sinde havde haft. Midt i 1830’erne havde bevægelsen f.eks. 3.000 medlemmer alene i Milano. Her og mange andre steder var en god del af medlemmerne håndværkere og jævne folk, der var blevet vakt af patrioternes propaganda.

Den italienske nation skulle efter Mazzinis opfattelse samles i en republikansk enhedsstat. Det var en opfattelse, som filosoffen og økonomen Melchiorre Gioia allerede i 1797 havde givet udtryk for i prisafhandlingen Sul problema quale dei governi liberi meglio convenga alla felicità dell’Italia (»Vedr. spørgsmålet om, hvilken af de frie regeringsformer der bedst egner sig til Italiens lykke«), og som Carboneria-lederen Filippo Buonarroti, som Mazzini var i nær forbindelse med og påvirket af, forfægtede,⁹ men som Mazzini nu gav fornyet kraft og udbredelse. Enhedsstaten var en historisk nødvendighed, mente Mazzini, fordi enhver ægte nation nødvendigvis må være en enhed, og fordi enheden, i modsætning til føderalismen, der beskytter adelens privilegier, fremmer en udjævning af samfundet og dermed bidrager til folkets sociale og åndelige højnelse. I 1833 kom det til et brud mellem Mazzini og Buonarotti, da Mazzini ikke ville anerkende nødvendigheden af et fransk førerskab i den kommende europæiske revolution og desuden tog afstand fra Buonarottis tanker om terrorisme og diktatur som legitime midler til at uskadeliggøre revolutionens fjender; tværtimod insisterede Mazzini på folkeafstemninger som det eneste, der kunne legitimere den nye orden. Mazzini delte heller ikke Buonarottis ønske om en kommunistisk landbrugsreform.¹⁰

Trods de mange medlemmer og den klare bevidsthed om endemålet viste Giovine Italia sig ikke mere effektiv end sine forgængere, når det gjaldt om at føre konkrete planer ud i livet. Forskellige attentatforsøg og forsøg på at anstifte opstande i Begge Sicilier mislykkedes i 1832-33, og Mazzinis net i Syditalien blev decimeret af de bourbonske myndigheder. En planlagt invasion af Savoia (afstået til Frankrig i 1860: Savoie), som skulle have fundet sted samtidig med opstande i Genova og Alessandria, blev røbet, før den kunne sættes i værk, og Giovine Italias organisation i Piemonte blev trevlet op, og 12 af dens ledere, blandt hvilke flere officerer, blev henrettet. Forsøget på at anstifte oprør i Genova i forbindelse med en invasion af Savoia blev gentaget i 1834, men mislykkedes endnu en gang, og en ny bølge af politiske flygtninge strømmede til Frankrig, Spanien, Malta og England. Nogle rejste så langt som til Latinamerika, hvor de oprettede en italiensk legion, der kæmpede for Brasiliens og Uruguays uafhængighed. Blandt de sidstnævnte var den 27-årige koffardikaptajn Giuseppe Garibaldi. Garibaldi, der var født i Nice (som dengang var en del af Kongeriget Sardinien, hvor den hed Nizza), var i 1833 blevet medlem af Giovine Italia og havde samme år meldt sig til den sardiske flåde for at forberede et mytteri, der skulle være brudt ud samtidig med den planlagte opstand og invasion. Både Garibaldi og Mazzini blev dødsdømt in absentia.

Fiaskoerne i Piemonte og Syditalien og en energisk politi- og censurindsats i Storhertugdømmet Toscana og det Lombardisk-Venetiske Kongerige medførte, at Giovine Italia nærmest gik i opløsning i årene efter 1834. I 1837 flyttede Mazzini til London, og året efter genoptog han sit politiske arbejde. Han reorganiserede Giovine Italia og forsøgte denne gang at styrke organisationens folkelige side ved i særdeleshed at henvende sig til de udvandrede italienske arbejdere – bl.a. ved at grundlægge en italiensk skole og organisationen L’Unione degli lavoratori italiani (»Unionen af italienske arbejdere«). Mazzinis politiske gennemslagskraft hos arbejderne var dog ikke stor, og hans forskellige forsøg på at foranstalte attentater og opstande i Italien, som næsten uvægerligt mislykkedes, fik samme elitære karakter, som de gamle hemmelige selskabers aktiviteter havde haft.

Fra sit eksil i Marseille (og fra 1837 i London) virkede Mazzini for at udbrede tanken om et republikansk nationernes broderskab og stiftede med dette formål organisationen Giovine Europa (»Det Unge Europa«), der byggede på en ikke-sekterisk kristen barmhjertighedsideologi. I 1848 vendte Mazzini kortvarigt tilbage til Italien for at lede den antiøstrigske opstand, der brød ud i Milano i marts 1848, og i marts 1849 blev han førstemand i det triumvirat, der ledede den Romerske Republik, som blev udråbt, efter at et folkeligt oprør i november 1848 havde fordrevet pave Pius IX til Kongeriget Begge Sicilier. Da franske tropper nedkæmpede republikken og gav Rom tilbage til paven, vendte Mazzini tilbage til sit eksil, og den politiske indflydelse gled ham mere og mere af hænde til fordel for hans tidligere tilhængere (først og fremmest Garibaldi), der nu gik ind for en samling af Italien under det piemontesiske kongehus Savoias førerskab. Mazzini nåede m.a.o. ikke de store praktiske, politiske resultater, men han var en mægtig inspirationskilde for en generation af radikale patrioter, ikke bare i Italien, men i hele Europa; han var den, der frem for nogen satte et forenet Italien på den europæiske dagsorden, og han grundlagde en opfattelse af nationen og af Europa, der lever den dag i dag.

Dante, Petrarca og Machiavelli

I 1826 eller 1827 skrev Mazzini et essay med titlen L’amor patrio di Dante (»Dantes kærlighed til fædrelandet«), som han håbede at få trykt i det liberalt og nationalt orienterede florentinske tidsskrift Antologia. Antologia, som var blevet grundlagt i 1821 af den schweiziske købmand Jean Pierre (Gian Pietro) Vieusseux, var udbredt blandt intellektuelle i hele det italienske sprogområde. Vieusseux afviste imidlertid Mazzinis artikel af frygt for censuren, og først i 1838 blev den offentliggjort i bladet Subalpino. I sit essay sagde Mazzini bl.a. om Dante Alighieri (1265-1321), at han »stilede mod at forene det splittede Italien i ét legeme og unddrage det den trældom, som truede det mere end nogen sinde«.¹¹ Mazzini havde ret, for så vidt som Dante med det teoretiske, latinsksprogede skrift De volgare eloquentia og, først og fremmest, med den italiensksprogede Guddommelige Komedie mere end nogen anden bidrog til at skabe det italienske sprog; og for så vidt som Dante ganske rigtigt var en af de første, der skrev om Italien som en geografisk klart afgrænset enhed med en fælles kultur.¹² Berømtest er vel de følgende linjer fra Skærsilden:

Ahi, serva Italia di dolore ostello,
Nave senza nocchiere in gran tempesta,
Non donna di provincie, ma bordello!

(Du trælbundne Italien, smertens herberg,
du førerløse skib for vind og vove,
et horehus, og ikke landes dronning!)¹³

Men det er ikke desto mindre en tilsnigelse at tage ham til indtægt for en politisk forening af Italien, og i særdeleshed hvis man forestiller sig den som en moderne nationalstat. Dantes politiske projekt var nemlig et verdensrige som det augustæiske præget af enhed og fred, ganske vist med Italien som centrum, som »rigets have«, men under den tyske kejsers herredømme.¹⁴ Det forhindrede ikke Mazzini i at opfatte Dante som den tidligste og mest ophøjede eksponent for den tanke, at man måtte stræbe efter at ophæve skellet mellem den kulturelle nation og den politiske nation. For Mazzini var Dante et stærkt symbol på den italienske nationalstats berettigelse og nødvendighed, og denne opfattelse af Dante som nationens »fader og profet« bidrog i det første halve århundrede efter Italiens samling lige så meget som Dantes digteriske fortjenester til, at snart sagt hver eneste by i det nye kongerige fik sin Piazza eller Via Dante Alighieri.

For 1800-tallets italienske patrioter – og for deres moderne arvtagere som f.eks. Spadolini – var Dante den betydeligste skikkelse i en slags treenighed af store inspirerende, og ikke mindst historisk legitimerende, personligheder, hvis øvrige medlemmer var digteren Francesco Petrarca (1304-74) og statsmanden og tænkeren Nicolò Machiavelli (1469-1527). Tre af Petrarcas Canzoni (XXVIII (O aspettata in ciel beata e bella), LIII (Spirto gentil, che quelle membra reggi) og CXXVIII (Italia mia, ben che’l parlar sia indarno)) har som fælles tema en opfordring til italienerne om at genfinde deres forfædres mod og dådskraft. Men ligesom Dante kan heller ikke Petrarca tages til indtægt for et nationalstatsligt projekt; hans digte er snarere udtryk for en længsel tilbage til den ædle fortid, der helt i tråd med humanismens klassikerdyrkelse ses som det højeste forbillede og værdigste mål for al menneskelig stræben. Ud fra en »national« betragtning er Petrarca til gengæld betydningsfuld derved, at han giver udtryk for en klar bevidsthed om Italien som en sammenhængende, afgrænset størrelse, som det land, der afgrænsedes af havet og Alperne, og om dets beboere som noget særligt, hverken som »grækere« eller »barbarer«, men som italienere, det antikke Roms legitime arvtagere. Sumus non graeci, non barbari, sed itali et latini, skrev han.¹⁵

»Tanken om Italien« som noget der var, eller burde være, en enhed, var stærk hos Machiavelli. Machiavelli omtalte lige hyppigt Italien som nazione og som provincia, og ved begge udtryk forstod han en geografisk og kulturelt sammenhængende størrelse. Hans »fædreland« (»patria«), som han »elsker højere end sjælen«,¹⁶ var imidlertid Firenze, og når han i det afsluttende kapitel af Fyrsten opfordrede Medici-fyrsterne til at »gribe Italien og udfri det af barbarernes hænder«, gjorde han det først og fremmest af politiske årsager. Genstanden for Machiavellis analyse var dog hverken »fædrelandet« eller »nationen« i moderne forstand, men »staten«; nationen var kun interessant, for så vidt som den var organiseret, dvs. i dens eventuelle egenskab af »stat«. Hvis staten skal bestå og blomstre, må den, argumenterede Machiavelli ud fra historiske eksempler, have en vis størrelse, og den bør forsvares af sine egne borgere i stedet for af upålidelige fremmede lejetropper. Idealet var for Machiavelli en stat, der omfatter hele Italien, men en sådan statsdannelse blokeredes af pavens verdslige magt, der på én gang var for ringe til, at paven selv kunne forestå samlingen, og for stor til, at andre kunne gøre det.¹⁷ Machiavelli skrev Fyrsten til Lorenzo de Medici for at opfordre ham til at bryde ud af dette dødvande. En stat omfattende hele Italien ville ligesom Romerriget være i stand til at beskytte sin uafhængighed og ville desuden kunne hævde sig på lige fod med de øvrige europæiske stater, først og fremmest de stærke riger Spanien og Frankrig.

Machiavelli lod Fyrsten slutte med denne appel til Lorenzo de Medici:

Man må derfor ikke forpasse denne lejlighed til efter så lang tid at lade Italien se sin frelser. Ej heller kan jeg udtrykke, med hvilken kærlighed han ville blive modtaget i alle de province, der har lidt under disse fremmede invasioner; med hvilken hævntørst, med hvilken stædig tro, med hvilken barmhjertighed, med hvilke tårer. Hvilke døre ville stænges for ham? Hvilke folk ville nægte ham lydighed? Hvilken skinsyge ville sætte sig op mod ham? Hvilken italiener ville nægte ham sin hyldest? Alle hader dette barbariske herredømme. Lad derfor eders glorværdige hus påtage sig denne opgave i den ånd og i det håb, hvormed man påtager sig retfærdige forehavender; således at eders våbenmærke kan adle dette fædreland, og Petrarcas ord kan gå i opfyldelse under eders auspicier:

Dyden vil gribe til våben

Mod raseriet; og gøre kampen kort:

Thi det gamle mod

Er endnu ikke dødt i italikernes hjerter.¹⁸

Medicierne havde hverken viljen eller ressourcerne til at følge Machiavellis opfordring, og Machiavelli erkendte selv, at under de givne politiske og militære forhold var et samlet Italien en utopi.¹⁹

Nationalidentitet på eliteniveau

Selv om Dante og Petrarca altså er blevet noget misbrugt i den patriotiske sags tjeneste, er det værd at bemærke, at der allerede på Dantes tid, og endnu før, eksisterede et fællesskab, der omfattede hele Italien. Det havde bare ingen relevans for befolkningen som helhed, men udelukkende for den relativt snævre kreds af intellektuelle, købmænd og kunstnere, hvis virkefelt ikke var begrænset til bystaten eller dens nærmeste omgivelser, men som virkede i hele det geografiske rum, der kaldtes Italien; de virkede ud fra et sæt fælles normer, inden for rammerne af en fælles kultur og ved hjælp af et fælles sprog, først latin og siden et italiensk, der var forståeligt for alle medlemmer af denne kreds, uanset hvor i landet de stammede fra. Den gradvise fremkomst af et formaliseret italiensk folkesprog som »lingua franca« i stedet for latin er ikke mindst væsentlig derved, at sproget ikke blot skaber et »imaginært fællesskab« mellem dem, der taler det, men også afgrænser dem fra alle dem, der ikke taler det. Kredsen af italiensktalende var selvsagt væsentligt mindre, geografisk mere koncentreret og kulturelt mere homogen end kredsen af latintalende.²⁰

Romantikken: Alfieri og Foscolo

I tiden fra midten af 1500-tallet til o. 1800 nød Machiavellis utopi praktisk talt ingen bevågenhed. Italien forblev opdelt i et skiftende antal små og større stater under varierende grader af fremmed indflydelse, hvis ikke ligefrem herredømme. »Tanken om Italien« begyndte først at trænge sig på igen, da romantikken og den Franske Revolution satte nationalstaten på den europæiske dagsorden. I slutningen af 1700-tallet bredte den forestilling sig, at de forskellige folkeslag ikke blot var kendetegnet ved bestemte skikke og traditioner og mere eller mindre naturog klimabestemte karaktertræk, tilbøjeligheder, evner osv., men først og fremmest ved en særlig »sjæl« eller »ånd«, som var enestående for hvert enkelt folk og gjorde det til en »nation«. Den mest indflydelsesrige fortaler for denne tanke var den tyske filosof Johann Gottfried von Herder, for hvem en nation først og fremmest defineredes af sit sprog, der var en manifestation af folkeånden.

Romantikkens og nationalismens mest markante forløbere i Italien var de to store digtere Vittorio Alfieri (1749-1803) og Ugo Foscolo (1778-1827). Alfieri var stærkt påvirket af Rousseaus frihedstanker og af hans ideer om følelsernes forrang frem for fornuften, og om »almenviljen« og »folkesuveræniteten«, som skulle blive afgørende for udviklingen af romantikkens nationalisme.

Alfieris optagethed af Rousseaus tanker forhindrede ham dog ikke i, bl.a. i pamfletten Il Misogallo (»Gallerhaderen«, 1793-1799), at rase mod den franske kulturs stærke indflydelse i Italien. Med sin antifranske polemik tog Alfieri tråden op fra den patriotiske bevægelse i Schweiz, som allerede i begyndelsen af 1700-tallet havde forsøgt at dæmme op for Frankrigs kulturelle og – frygtede man – politiske overmagt ved at dyrke det specifikt schweiziske. I patrioternes udlægning var schweizerne fra ældgammel tid frihedselskende, hæderlige og stovte folk, der var stærkt knyttet til deres traditionelle, enkle levevis; heroverfor stillede patrioterne de fremmede, fordærvede og tyranniske franskmænd. En af de fremmeste eksponenter for denne ideologi var Beat Ludwig von Muralt, der med sine – fransksprogede – »Breve om englænderne og franskmændene«²¹ lancerede de stærke, ranke, frie englændere som franskmændenes positive modbillede, hvorved han lagde grunden til den anglomani, der skulle præge 1700-tallet. (Og som, ikke mindst i Italien, lever i bedste velgående den dag i dag, f.eks. i den »sobre«, »aristokratiske« eller »landadelige« herremode og den blandt mediernes kommentatorer udbredte tyrkertro på den britiske presses lødighed og det britiske politiske systems høje demokratiske og moralske standard).

Alfieri kæmpede hårdt, men ensomt, for at vække en italiensk nationalfølelse og animere sine landsmænd til kamp mod enevælde og undertrykkelse. Alfieri var tilbøjelig til at gå til yderligheder i sin begejstring for individets udfoldelse; skønt han beklagede Italiens fornedrelse, så han grund til optimisme i »de enorme og sublime forbrydelser, der begås her«. Det var for ham at se et udtryk for energien og livskraften i det italienske folk, disse »hede og vilde sjæle, der intet andet mangler i at øve de allerhøjeste bedrifter end rummet og midlerne«.²² Blandt nationerne havde han størst sympati for dem, der som Spanien og Portugal mest udpræget havde bevaret deres oprindelige skikke, »især i de laveste og mellemste lag«, for »jeg har altid foretrukket originalen, den være sig nok så sølle, frem for en fremragende kopi«. Begejstringen for den »oprindelige«, »autentiske« folkekultur er et karakteristisk træk i mange landes nationalisme – og, som vi skal se, også i den senere italienske. Det var netop denne dyrkelse af den nationale egenart, der fik Alfieri til at kaste sig ud i sine voldsomme angreb på den franske kulturs forurening af det oprindelige italienske, og til i Il Misogallo ligefrem at prise hadet mellem nationerne, og først og fremmest det mellem Italien og Frankrig:

Hadet mellem nationerne har altid været, og har aldrig kunnet være andet end, den nødvendige frugt af de skader, som de gensidigt har påført hinanden eller har frygtet af hinanden, og det kan derfor aldrig være uretfærdigt eller nedrigt. Dette had er tværtimod en uhyre værdifuld del af den fædrene arv, og det er netop hadet, der har banet vejen for de bedrifter, som man senere beundrer så meget i Historierne.

[…] hadet til franskmændene … bliver det dybeste og eneste grundlag for [Italiens] politiske eksistens, hvori den så ellers består.²³

Det er værd at hæfte sig ved udtrykket Italiens »politiske eksistens«. Hos Alfieri er Italiens selvstændighed nemlig ikke bare et kulturelt anliggende, og nationens enhed hører ikke bare hjemme i en fortid, som man kan længes tilbage til, eller i utopiernes rige, men i fremtiden i den konkrete politiske verden. Og skabelsen af den italienske nationalstat er uløseligt knyttet til folkenes kamp for politisk frihed. Alfieri anslår med andre ord de temaer, som næsten et halvt århundrede senere skal blive så centrale for Mazzini.

Også Foscolo havde raset mod Frankrig, i brevromanen Ultime lettere di Iacopo Ortis, der udkom i forskellige udgaver i årene 1798-1817 (da. Iacopo Ortis’ Sidste Breve, 1843) og blev det yngre læsende borgerskabs yndlingsbog. Den tragiske kærlighedshistorie rummede en kritik af Napoleon, der havde svigtet frihedens sag. Det første brev fra Iacopo Ortis til hans ven Lorenzo er dateret 11. oktober 1797, den dag Napoleon indledte de forhandlinger med Østrig, som endte med, at Frankrig gav Veneto tilbage til østrigerne:

Vort fædrelands offer er nu fuldbyrdet; alt er tabt; og skulle det blive os tilstået at leve, har vi kun tilbage at begræde vore ulykker og vor skændsel. […] Og vi, ak vi italienere, vi vasker vore hænder i italienernes blod. Lad der blot ske mig, hvad der kan. Jeg har opgivet håbet for mit fædreland og for mig selv og afventer derfor roligt fængslet og døden. Mit lig skal i det mindste ikke falde i udlændinges arme; mit navn vil dæmpet blive begrædt af nogle få gode mænd, vore fæller i elendigheden; og mine knogler skal hvile i mine fædres jord.

[…]

Men hvor skal jeg søge tilflugt? I Italien? et prostitueret land, altid sejrens pris. Vil jeg for mine øjne kunne se dem, der har plyndret os, hånet os, solgt os, uden at græde af raseri? De lægger folkene øde og betjener sig af friheden, som paverne betjente sig af korstogene!²⁴

Foscolo skrev selv om Ultime lettere di Iacopo Ortis: »Der var dem, der sagde, at bogens eneste hensigt er at indgyde italienerne kærlighed til uafhængigheden og afsky for enhver religiøs, litterær og politisk sekt …«²⁵ Foscolos hovedfjende var imidlertid det konservative Østrig, som direkte eller indirekte styrede det meste af Nord- og Mellemitalien og spærrede effektivt for alle reformer i retning af frie forfatninger og national enhed. Foscolo blev i 1815 nødsaget til at gå i eksil, da han nægtede at sværge det østrigske styre i Lombardiet troskab. Foscolo slog sig først ned i Schweiz og i 1816 i England, hvor han levede til sin død. Foscolo føjede en vigtig dimension til »tanken om Italien« ved at forlene den med en næsten religiøs inderlighed og ved at mobilisere fortiden og historien som bevis på, at der altid havde eksisteret en italiensk nation i kulturel forstand, og at den kulturelle enhed legitimerede den politiske. Samme udvikling var i gang i Tyskland, hvor digteren Novalis, ligesom de schweiziske patrioter havde gjort det i begyndelsen af 1700-tallet, opfordrede sine landsmænd til at se nutiden i lyset af historien, først og fremmest middelalderen, og hvor brødrene Schlegel af deres middelalderstudier udviklede et politisk program for tysk enhed. I 1808-9 underviste Foscolo i retorik ved universitetet i Pavia, og her holdt han den berømte åbningstale »Om litteraturens oprindelse og formål«²⁶, hvori han formulerede sine tanker om historien som det, der muliggør og berettiger den nationale enhed, og »opildnede« italienerne til at dyrke deres historie: »O italiani, io vi esorto alle storie« (»Oh, italienere, jeg opfordrer jer til [at dyrke/leve op til] jeres historie«). Samme tanke, parret med den næsten mystiske oplevelse af nationens hellighed, havde Foscolo allerede udtrykt i den store elegi I sepolcri (da. Gravene, 1954). I sepolcri var angiveligt inspireret af Napoleons Saint-Cloud-edikt af 1804. I ediktet, som også gjaldt i Italien, hed det, at kirkegårde fremover skulle placeres uden for bebyggede områder, at alle grave skulle være ens, og at indskrifterne skulle godkendes af en særlig kommission. Lignende bestemmelser fandtes faktisk i forvejen i det østrigske Italien, og Foscolo var i øvrigt ingenlunde modstander af hygiejniske reformer på dette område. Hans ærinde med digtet var et andet og dybere, nemlig at hævde idealernes forrang frem for den materielle verden og værdien af den kontinuitet, som gravene repræsenterer. På det individuelle, følelsesmæssige plan er det berettiget at dyrke hver enkelt afdøds grav, og på et andet, mere idealistisk niveau tjener store mænds grave som inspiration til heltedyder og »berømmelige gerninger«.²⁷ Således skal gravene i Santa Croce-kirken i Firenze inspirere italienerne til dåd,

[…] når et håb om ære tændes

i tapre ånder og vi herfra skal tage

vore auspicier for Italien.

I dette tempel for Italiens fordums storhed hviler Machiavelli, Michelangelo, Galilei, Petrarca og Alfieri, som Foscolo vier følgende linjer:

Vittorio [Alfieri] kom her ofte for at hente

inspiration ved disse marmorgrave.

Stum og forbitret på sit hjemlands guder

strejfede han der, hvor Arno lå mest øde

og så med længsel ud over mark og himmel;

og da intet levende han så,

der kunne stille hans uro, kom den strenge

her for at finde ro; i hans ansigtstræk

stod malede hans håb og dødens bleghed.

Med disse store er han nu for evigt

forenet; i hans aske skælver kærlighed

til fædrelandet. Ja, en guddom taler

fra hellighedens fred i dette tempel:

den gud, som nærede grækernes mod og vrede

mod perserne ved Marathon, hvor siden da

Athen har viet en grav til sine helte.²⁸

Ugo Foscolo blev selv gravsat i Santa Croce-kirken i 1871.

Vilje kontra natur: Mazzini, Mancini og Renan

Mazzinis politiske mål var en national, republikansk enhedsstat legitimeret af folkets frie tilslutning, men hvad var derudover Mazzinis forestilling om nationen, hans Idea dell’Italia? Den italienske historiker Federico Chabod har i sin i Italien klassiske bog L’Idea di nazione gjort opmærksom på, at »Mazzini som bekendt ikke er systematiker«, og at man for at rekonstruere hans syn på selv de allerstørste spørgsmål er henvist til at støtte sig til de spredte udsagn, som man kan finde rundt om i hans mangfoldige skrifter.²⁹ Gør man det, tegner der sig en opfattelse af nationen som defineret ikke ved de naturlige grænser, sproget, historien, traditionerne, men ved en kombination af disse faktorer i forskellige blandingsforhold og i forening med flere andre, først og fremmest en følelse af fællesskab og samhørighed og en aktiv vilje til at være en nation.

[…] nationalitetsprincippet er helligt for mig. Jeg anser det for at være fremtidens styrende princip. Jeg føler mig rede til uden frygt at hilse enhver ændring af Europa-kortet velkommen, som skyldes en spontan, almen manifestation af et helt folks vilje med hensyn til den gruppe, som det føler, at det naturligt – ikke kun i kraft af sproget, men også i kraft af traditionerne, geografien og sine tilbøjeligheder – tilhører.³⁰

[En nation er] en sammenslutning af alle de mennesker, som i kraft af sproget, de geografiske forhold eller den rolle, som historien har tildelt dem, udgør en gruppe og anerkender et fælles princip og styret af en fælles ret marcherer fremad mod opfyldelsen af et fælles mål.

[…]

Nationaliteten er den rolle, som Gud har foreskrevet hvert folk i Menneskehedens arbejde: Den mission, den opgave, som hvert folk skal løse på jorden, for at den guddommelige tanke kan virkeliggøres på jorden; denne indsats giver folket borgerret i Menneskeheden, betegner dets personlighed og giver det den plads, som det indtager mellem folkene, dets brødre.

[…]

Nationen skal repræsentere et bidrag til det europæiske fællesskabs fremskridt, en sum af særlige evner og tilbøjeligheder, en fælles tanke, higen og tro, en tradition, der adskiller sig fra de andre nationers og udgør en historisk enhed omfattende landets forgangne, nuværende og fremtidige slægter.³¹

[…]

En nationalitet omfatter en fælles tanke, en fælles ret, et fælles formål; det er dens essentielle elementer … Hvor menneskene ikke anerkender et fælles princip og accepterer det med alt, hvad deraf følger, hvor der ikke er en fælles hensigt, dér er der ikke tale om en Nation, men om en tilfældig mængde og forsamling, som kan splittes af den første den bedste krise.³²

[…]

Fædrelandet er en Mission, en fælles Pligt. Fædrelandet er jeres fælles liv, det liv, der i en tradition af ensartede tilbøjeligheder og kærlighed sammenknytter alle de slægter, der opstod, virkede og vandrede på jeres jord … Fædrelandet er først og fremmest bevidstheden om Fædrelandet. Men den jord, hvorpå I tager jeres skridt, og de grænser, som naturen har anbragt mellem jeres lande og de andres, og det sprog, der genlyder i jeres indre, er blot Fædrelandets synlige form. Men hvis Fædrelandets sjæl ikke lever i den vort livs helligdom, der bærer navnet Bevidsthed, da vil denne form være som et lig uden bevægelse og uden livsånde, og I vil være en navnløs hob, og ikke en Nation; folk, ikke et folk [gente, non popolo]. Ordet Fædreland, som den fremmedes hånd skrev på jeres flag, er tomt for betydning, ligesom ordet frihed var det, da nogle blandt jeres fædre skrev det på fængselsdørene. Fædrelandet er troen på Fædrelandet. Når hver enkelt af os besidder den tro og er rede til at besegle den med sit blod, først da har I et Fædreland, og ikke før.³³

Historien, sproget, men først og fremmest troen på fædrelandet, det fælles formål, viljen til at indgå i noget større og mere ophøjet end blot et interessefællesskab; dét er for Mazzini essensen af det nationale tilhørsforhold. Samme synspunkt blev med en noget højere grad af systematik hævdet af den syditalienske jurist Pasquale Stanislao Mancini, som i 1848 måtte gå i landflygtighed fra Kongeriget Begge Sicilier, fordi han havde været blandt lederne af et oprør mod det bourbonske kongehus. Han slog sig ned i Torino, hvor han blev professor i international ret, i hvilken egenskab han i 1851 holdt en berømt forelæsning om »Nationaliteten som folkerettens kilde«, der gav anledning til skarpe protester fra både habsburgsk og bourbonsk side. Mancini sagde bl.a.:

Men den dobbelte række af naturforhold og historiske vilkår, som vi indtil nu har omtalt, sammenfaldet af fælles territorium, fælles oprindelse og fælles sprog, alt dette er ikke tilstrækkeligt til fuldt ud at danne en Nationalitet, sådan som vi opfatter den. Disse elementer er som en død materie, der kan leve, men i hvilken livet endnu ikke er indblæst. Hvori består nu denne livsånd, denne guddommelige fuldbyrdelse af en Nations væren, denne begyndelse til dens synlige eksistens? Det er Bevidstheden om Nationaliteten, den bevidsthed, som den erhverver om sig selv, og som sætter den i stand til at konstituere sig indadtil og manifestere sig udadtil. […] det er filosoffernes Jeg tænker, altså er jeg, anvendt på Nationaliteten. […] Intet er sikrere end eksistensen af dette åndelige element, der giver Nationaliteten liv; intet er mere skjult og gådefuldt end dens oprindelse og de love, den adlyder.³⁴

Det viljesbestemte nationalitetsbegreb, som Mazzini og Mancini formulerede, blev det dominerende i Italien. Det stod i modsætning til den naturbestemte tyske opfattelse af nationen, hvis fremmeste eksponenter var Johann Gottfried von Herder, Friedrich Schlegel og Justus Möser.³⁵ Det afgørende var ifølge den tyske opfattelse det etniske og territorielle fællesskab. Schlegel skrev i sine Filosofiske Forelæsninger: »[…] jo mere stammen er gammel og ren, desto mere er også dens skikke det; og jo mere skikkene er det, og jo større og mere ægte tilknytningen til dem er, desto større vil også Nationen være.«³⁶ Hvis man fører denne opfattelse af nationen ud i dens yderste konsekvens, sådan som det skete i anledning af den Fransk-Tyske Krig og den tyske anneksion af Alsace-Lorraine, indebærer den, at individets, eller for den sags skyld befolkningens, ønske eller bevidsthed om at tilhøre den ene eller den anden nationalitet ingen rolle spiller: Der eksisterer en »ubevidst nationalitet«.

Det var netop under indtryk af tabet af de etnisk tyske områder Alsace-Lorraine, at den franske historiker Ernest Renan formulerede sin tese om nationen som et kommunikationsfællesskab baseret på »en rig arv af fælles minder […] aktuel tilslutning, ønsket om at leve sammen, viljen til at forvalte den modtagne arv udelt«. Renan sammenfattede sine tanker i det brillante og stadig, ikke mindst i Italien, hyppigt citerede billede: »En nations eksistens er en folkeafstemning afholdt hver eneste dag, på samme måde som individets eksistens er en bestandig bekræftelse af livet.«³⁷

Hvilken Gud? Hvilket folk?

»Nationaliteten er den rolle, som Gud har foreskrevet hvert folk i menneskehedens arbejde,« skrev Mazzini. Mazzini så en velvillig »Guds finger i verdenshistorien«, men hvad det præcis var for en Gud, stod måske ikke engang ham selv særlig klart. Mazzini hyldede den kristne moral og læren om alle menneskers lighed, men beskrev sig selv som »ikke-kristen, eller rettere sagt: kristen plus noget mere«. Dette »noget mere« omfattede inspiration fra Talmud, Koranen og Mahabharata,³⁸ men Mazzinis religiøsitet var først og fremmest baseret på hans egen udogmatiske, usystematiske fortolkning af det Nye Testamente, som han mente, at den officielle kirke havde fjernet sig fra. Modviljen mod den officielle, organiserede religionsudøvelse kom også til udtryk i Mazzinis idé om, at man burde afskaffe det »kirkelige aristokrati« og etablere en decentral kirke med sognene som største enhed og højeste myndighed.

»Gud og folket« lød et af Mazzinis foretrukne slagord. Det er udtryk for en religiøs åre, der var til stede i Risorgimento-bevægelsen, men givetvis også for en erkendelse af, at det var nødvendigt at formulere det politiske budskab i et enkelt og slagkraftigt sprog.³⁹ Endelig er sloganet interessant, fordi det forlener begrebet »folket« med en åndelig dimension og hæver det op i en nærmest religiøs sfære. Men hvem var folket?

I den franske 1793-forfatnings artikel 7 hedder det: »Le peuple souverain est l’universalité des citoyens français« (»Det suveræne folk udgøres af samtlige franske borgere«). Mazzini tog denne definition til sig, men modificerede den i patriotisk retning, idet han definerede »folket« som alle de mennesker, der tilsammen udgør en »nation«; dvs. »samtlige de borgere, der taler samme sprog, og som med lige politiske og borgerlige rettigheder er forenet med det fælles formål at udvikle og gradvis fuldkommengøre samfundskræfterne og disse kræfters virksomhed«. Efter således at have knyttet begreberne »folk« og »nation« sammen føjer Mazzini endnu et led til kæden ved at erklære, at republikken er den eneste regeringsform, der sikrer folket en reel demokratisk repræsentation. Hos Mazzini er republikken ikke som i Montesquieus Om Lovenes Ånd blot en af flere mulige styreformer i et statisk system, men den mest fuldkomne af alle styreformer og den, som udviklingen fører frem imod. Storbritanniens og Frankrigs overgang fra enevælde til konstitutionelle monarkier var f.eks. for Mazzini stadier på vejen mod den frie, demokratiske republik.⁴⁰

I Tyskland og Schweiz havde den nationale vækkelse som et af sine erklærede mål at forsvare de to nationers ældgamle frihed mod pres udefra. For Mazzini og de øvrige Risorgimento-patrioter havde den nationale kamp et helt andet indhold, idet den i høj grad også var en kamp for at vinde friheden – borgernes politiske frihed og den italienske nations frihed for fremmedherredømme. Frihed – forstået som frie, demokratiske institutioner – var den højeste værdi i Mazzinis system, men uden national enhed kunne den ikke realiseres, og kampen for Italiens enhed måtte derfor gå forud for kampen for friheden. Mazzini var m.a.o. rede til at samarbejde med enhver fyrste, der ville sætte sig i spidsen for denne kamp, men altså med det endemål for øje, når nationalstaten var etableret, at erstatte fyrstemagten med en republik. Samme pragmatiske holdning havde Mazzini til de sociale reformer, som han – uden at gå ind for hverken socialisme eller andre former for radikal egalitarisme – anså for nødvendige. De skulle til, men de kunne ikke gennemføres uden national enhed.⁴¹ Ikke desto mindre var det Mazzini magtpåliggende også at få samfundets laveste klasser med i arbejdet for den forenede italienske republik, for uden et pres nedefra kunne der, mente han, ikke gennemføres nogen reel politisk fornyelse. I praksis havde Mazzini dog, bl.a. fordi hans agitation hovedsagelig byggede på det skrevne ord, svært ved at vinde genklang for sine tanker uden for et relativt snævert udsnit af bybefolkningen. Han havde succes blandt selvstændige akademikere, forretningsfolk og ikke mindst blandt de selvstændige håndværkere, som den økonomiske krise havde forarmet, men byproletariatet og de analfabetiske masser i landdistrikterne var uden for hans rækkevidde.⁴²

Republikken – staten – skulle repræsentere, fremme og forsvare det store nationale fællesskab. Men Mazzini var ikke blind for de praktiske vanskeligheder og de trusler mod friheden, som en centraliseret statsmagt kunne medføre. Sicilien og Sardinien skulle have en særordning med udvidet autonomi for bedre at tage hensyn til de særlige traditioner og særlige økonomiske, sociale og forvaltningsmæssige forhold på de to store øer.⁴³ Og for at begrænse bureaukratiet og beskytte borgernes individuelle friheder skulle kommunerne, dvs. de enkelte byer, generelt have en ret høj grad af selvstyre: Uddannelse, en del skatter, offentlige arbejder, landbrugspolitikken og endda retsvæsenet og politiet skulle forvaltes af lokale, demokratisk valgte personer. Mazzini forestillede sig, at man mellem staten og kommunerne kunne indskyde et forbindelsesled i form af en halv snes provinser. Alt i alt et forslag til en decentraliseret statsstruktur, som var en god del mere vidtgående end det, der blev indført med den republikanske forfatning af 1948 og sat i værk med loven om regionerne af 1970.

Mazzinis tanker om de frie kommuner var til dels inspireret af middelalderens italienske bystater, men nok først og fremmest af hans ophold i England, hvor han havde haft lejlighed til at se kommunalt selvstyre i praksis. De gamle bystater var et hyppigt tilbagevendende tema hos Mazzini og de øvrige store Risorgimento-skikkelser, men de fungerede mere som abstrakt ideal og retorisk udsmykning end som egentlige, konkrete forbilleder. Periodens italienske historikere og digtere fremhævede gerne bystaternes kamp mod den tyske kejser, og yndede i den forbindelse især at beskæftige sig med la Lega Lombarda, dvs. det forbund af norditalienske bystater, der i 1167 svor hinanden troskab på sletten ved Pontida og under ledelse af Alberto da Giussano besejrede Frederik Barbarossa i slaget ved Legnano. Samme gode historie blev senere taget op igen af det norditalienske separatistparti, som i 1980 valgte at opkalde sig selv efter Lega Lombarda; historien blev denne gang brugt i en anti-national fortolkning stik modsat Risorgimento-forfatternes. En anden side af bystaternes historie, der havde de demokratisk sindede patrioters store bevågenhed, var deres rolle som en slags reinkarnation af det antikke græske demokrati i dettes mest idealiserede form: Overskuelige samfund af stolte, frie borgere, der levede et virksomt liv præget af lighed, fælles ansvarlighed og aktiv deltagelse i statens demokratiske institutioner. Denne romantiske opfattelse af bystaternes virkelighed fik mange af 1800-tallets nationalt indstillede italienske forskere til at se med ret ublide øjne på renæssancen og især på humanisterne i 1400-tallet, som ved at tjene de signori (fyrster, egl. »herrer«), der i denne periode overtog magten i de fleste af bystaterne, var med til at knægte Italiens frihed. Humanisternes anden store brøde var at hævde latinens forrang frem for folkesproget og derved forsinke den nationale udvikling.⁴⁴

Friheden var det højeste mål, men den var ikke alt; den skulle afbalanceres af pligter. Mazzini havde megen sympati for italienernes individualisme, men beklagede samtidig deres mangel på samfundssind, som fik dem til at bruge for megen energi på indbyrdes stridigheder.⁴⁵ Der var for Mazzini at se to farlige træk, der kendetegnede hele Italiens historie: En overdreven individualisme og – ofte som følge heraf – cæsarisme, dvs. eneherredømme under påberåbelse af folkets vilje. Mazzini delte Hegels tanke om borgernes pligter over for samfundet, men kritiserede ham for at overdrive statens krav på borgerne og håbede, at italienerne ville forkaste Hegels »dyrkelse af magten« og undervurdering af moralens betydning i politik.⁴⁶

Europæismen

Mazzini var glødende patriot, men ikke nationalist, og hans lidenskabelige patriotisme stod på ingen måde i vejen for en lige så lidenskabelig internationalisme. Nationalismen var i Mazzinis øjne en forvrængning af og parodi på den sunde patriotisme og en trussel mod det internationale samfund. Mazzini foragtede, skrev han, de nationer, der lukker sig inde i en rå nationalisme og kun tænker på egen »storhed« og bruger deres egen magt »på de andres underlegenhed og fattigdom« uden at tænke på hele det menneskelige samfund.⁴⁷ »Nationen skal repræsentere et bidrag til det europæiske fællesskabs fremskridt,« skrev Mazzini, og ligesom den anden store patriot Garibaldi håbede han, at begrebet fædreland en dag ville forsvinde i en »stor Europæisk Føderation«, som ville »nedbryde de skel mellem staterne, som skyldtes fyrsternes fjendskab, og respektere og bestyrke nationaliteterne«, og at en Europæisk Kongres engang i fremtiden ville udarbejde en fælles europæisk forfatning, der skulle håndhæves af en Europæisk Voldgiftsret, om nødvendigt med magtudøvelse på tværs af landegrænserne. For at mindske spændingerne i Europa forestillede Mazzini sig, at de godt 50 nationale enheder, der fandtes i Europa i 1852, skulle slås sammen i 13 eller 14 større, nationalt homogene enheder – bl.a. skulle Danmark (inkl. Slesvig-Holsten) forenes med Norge og Sverige. Italien havde, hvad enten befolkningen i de italiensksprogede egne af Slovenien og Kroatien valgte at blive en del af den fremtidige nationalstat eller ej, en passende størrelse og homogenitet og ville takket være sine temmelig klart definerede grænser ikke være synderlig fristet til at krænke andres rettigheder. Italien burde derfor foregå det øvrige Europa med et godt og fredeligt eksempel.

Halvandet hundrede år senere, i en situation hvor de europæiske nationalstater var under varierende grader af pres fra separatistiske kræfter inden for deres egne grænser, gjorde Giovanni Spadolini Mazzinis tanker til sine egne og drog en parallel mellem Risorgimento-bevægelsen og den antifascistiske modstandskamp (»Italiens anden Genrejsning«):

Italien og Europa. National enhed og overnational enhed. Det er den sande og mest ophøjede arv efter Risorgimento, der på ny rejser sig mod alle spredningens og splittelsens genfærd.

Endnu en gang […] er det eneste middel til at neutralisere fristelsen til opsplitning af nationens væv […] at påkalde sig det kompleks af friheds-og kulturværdier, der kendetegnede Italiens […] Genrejsning […].

Vi ser opbygningen af Europas politiske enhed som modgiften mod alle løsrivelsesbevægelser og samtidig som opfyldelsen af den Risorgimento-drøm, der forenede nationen og Europa. Mazzinis princip har større gyldighed end nogen sinde: Tanken om nationen er identisk med tanken om menneskeheden.⁴⁸

Mazzinis moderate konkurrenter

Mazzinis tanker fik kun ringe indflydelse på, hvordan Italiens samling faktisk kom til at forløbe, og på hvordan den nye nationalstat blev indrettet. Ikke desto mindre er det – jf. Spadolini – først og fremmest Mazzini og hans demokratisk-patriotisk-internationalistiske idealisme, der tænkes på, når vore dages italienske politikere eller intellektuelle henviser til »Risorgimento-ånden« eller »arven fra Risorgimento«. Men Mazzini var langtfra den eneste tænker, der havde en »forestilling om Italien«. I konkurrence med den revolutionære Mazzini udviklede og offentliggjorde en række mere moderate patrioter deres projekter for Ita-liens fremtid. Deres politiske visioner var langt mere begrænsede end Mazzinis og i meget højere grad rettet mod at løse bestemte politiske problemer; de frembyder derfor i dag først og fremmest idéhistorisk interesse og har ikke på samme måde som Mazzinis tanker bud til moderne meningsproducenter og -forbrugere. Undtagelserne er – i begrænset omfang – den katolske Gioberti, der i 1995 blev forsøgt »genlæst« af de katolsk-konservative kredse, som bl.a. Deputeretkammerets daværende formand Irene Pivetti fra Lega Nord tilhørte, og føderalisten Carlo Cattaneo, hos hvem Lega Nords ideologer har forsøgt at finde en historisk legitimering af deres politiske projekt.

Gioberti og Balbo⁴⁹

Blandt Mazzinis piemontesiske tilhængere, som måtte gå i landflygtighed i 1834, var præsten Vincenzo Gioberti, der valgte at slå sig ned i Bruxelles. Her udgav han i 1843 bogen Il primato morale e civile degli Italiani (»Italienernes moralske og samfundsmæssige/kulturelle forrang/førsteplads«), som blev et samlingsmærke for den moderate patriotiske opinion, som gradvis var vokset frem omkring tidsskrifterne Il Conciliatore (»Forsoneren«) i Milano og L’Antologia i Firenze. Gioberti var ligesom Alfieri og Mazzini lidenskabeligt optaget af at hævde den italienske egenart og forsvare den mod fremmede, først og fremmest franske, påvirkninger. I Il Primato fastslog Gioberti, at Italien, trods sin tilsyneladende splittelse og svaghed, som pavens hjemsted altid havde indtaget en førerstilling blandt verdens nationer, og at Italien under pavens ledelse kunne rejse sig og genvinde sin gamle storhed. For »neo-guelferne«,⁵⁰ som Gioberti og hans meningsfæller blev kaldt, var patriotisme langtfra ensbetydende med revolution; tværtimod håbede Gioberti, at de daværende fyrster kunne bevare deres magt inden for rammerne af et forbund under pavens ledelse. Rom skulle være føderationens »hellige by«, og Piemonte dens »krigerprovins«. For at de forskellige staters censur ikke skulle forhindre Il Primato i at komme ud til læserne, undlod Gioberti at tage stilling til flere væsentlige problemer, f.eks. nødvendigheden af reformer i Pavestaterne, det udbredte ønske om frie forfatninger og, vigtigst af alt, Østrigs modstand mod enhver ændring af status quo, som kunne true de habsburgske besiddelser og mindske Østrigs indflydelse. I andre fora talte Gioberti om muligheden af at indlede diplomatiske forhandlinger på europæisk niveau med henblik på at lade Østrig få frihed til at ekspandere på Balkan – på Osmannerrigets bekostning – mod at afstå sine italienske besiddelser. Denne tanke blev taget op af Cesare Balbo, som i 1844 udgav Speranze d’Italia (»Italiens håb«), hvori han så »mageskiftet« som et middel til at muliggøre en fredelig piemontesisk ekspansion i Norditalien. Balbo mente ikke, at paven kunne forene Italien, eller at italienerne var villige til at opgive deres lokale selvstændighed til fordel for en nationalstat, og han anbefalede i første omgang blot en toldunion mellem de italienske stater for at skabe økonomisk vækst og styrke den nationale samhørighed ved at fremme handelen på tværs af statsgrænserne. Gioberti gik selv et skridt videre, da han i 1845 udgav Prolegomeni del Primato. I dette »Forord til Il Primato« angreb Gioberti direkte det ineffektive, reaktionære pavelige styre og jesuiterordenen, der repræsenterede en af de mest reaktionære kræfter inden for kirken. Han lod også sin sympati for reformkræfterne i de øvrige italienske stater skinne igennem og kritiserede det piemontesiske monarki for at være for passivt og for bange for reformer.

Il Primato fik en vældig udbredelse i hele Italien og fik stor betydning ved at skille tanken om et forenet Italien fra tanken om revolution og ved at lancere forestillingen om paven som den, der skulle samle nationen. Derved gjorde Gioberti Italiens samling til et emne, som også mennesker uden revolutionære sympatier kunne diskutere, og som gejstligheden, der havde stor indflydelse på den brede befolkning, kunne gå ind for. Ikke mindst i Syditalien og på Sicilien fik bogen en kolossal udbredelse blandt de sognepræster og andre menige gejstlige, der som regel var de eneste, der kunne læse og skrive i landsbyerne. Il Primato gjorde det legitimt at bruge ordet »Italien« i Kongeriget Begge Sicilier – selv kong Ferdinando II’s førsteminister Santangelo brugte det – og den moderate liberale opposition begyndte at håbe på en modernisering af staten gennem en italiensk føderation, som måske ville kunne skabes uden revolution.

En ikke uvæsentlig følge af Giobertis indsats var, at han i høj grad bidrog til at etablere Rom som en by med en særlig betydning, ikke bare for kirken, men for det forenede Italien. Det kan på mange måder synes at være en ret naturlig tanke, men i Giobertis samtid var den ikke nær så selvfølgelig, som den forekommer i dag.

Massimo d’Azeglio⁵¹

En mand absolut uden revolutionære sympatier, men med stærke følelser for det forenede Italien, var Cesare Balbos fætter, den piemontesiske markis Massimo Taparelli d’Azeglio. D’Azeglio, der var en af kong Carlo Albertos fortrolige og kendt for sine romantisk-patriotiske malerier og romaner med historiske emner, udgav i 1846 pamfletten Degli ultimi casi di Romagna (»Vedr. de seneste begivenheder i Romagna«), hvori han skarpt angreb det pavelige misregimente i Romagna. Den popularitet, som pamfletten skaffede ham, gjorde det så meget desto væsentligere, da han i 1847 i samråd med andre ledende moderate udgav Programma per l’opinione nazionale italiana (»Program for den italienske nationale opinion«), der var tænkt som en slags manifest for den moderate nationale bevægelse. I programmet opfordrede d’Azeglio de italienske fyrster til at gennemføre en række reformer i deres stater: De skulle bl.a. modernisere retsplejen, udvide pressefriheden og, som den foreløbige krone på værket, oprette et italiensk told- og handelsforbund i lighed med det, som de tyske stater under Preussens ledelse havde dannet i 1834. D’Azeglio ønskede pavens verdslige magt helt ophævet eller i hvert fald stærkt reformeret, så hans styre blev bragt på linje med de øvrige italienske staters. Som midler til at fremme disse mål anbefalede d’Azeglio lovlig agitation og fordømte sammensværgelser og politisk vold. Samme synspunkt indtog han med hensyn til den østrigske tilstedeværelse i Italien: Italien skulle i princippet befries for den østrigske dominans, men d’Azeglio anbefalede tålmodighed.

Kernen i det moderate parti, der sluttede op omkring d’Azeglios program, var de piemontesiske moderate under ledelse af Cesare Balbo og Gioberti, der, hvad pavens lederrolle angik, havde et standpunkt, indtil han tog et nyt. Men også uden for Piemonte vandt d’Azeglios tanker tilslutning, først og fremmest hos de toskanske liberale i kredsen omkring tidsskriftet Antologia og hos patrioterne i Bologna og i Pavestaterne.

Carlo Cattaneo⁵²

Ligesom Mazzini håbede milaneseren Carlo Cattaneo på Europas Forenede Stater, men i modsætning til den genovesiske revolutionsprædikant anså Cattaneo ikke en italiensk enhedsstat som et nødvendigt – eller ønskværdigt – skridt på vejen.

Cattaneo mente ikke, at italienerne var rede til at udkæmpe en frihedskrig. Og hvis målet var en centralistisk enhedsstat, var det i hans øjne ikke værd at kæmpe for. Mindre enheder var bedre egnet til at sikre borgernes frihed og moralske højnelse, og målet måtte derfor være at arbejde på at skabe økonomisk, teknologisk og videnskabelig fremgang og politisk frihed inden for rammerne af de eksisterende stater. For pragmatikere som Cattaneo var disse mål vigtigere end den nationale enhed, og han argumenterede allerede i 1834 for, at det Lombardisk-Venetiske Kongerige burde søge optagelse i den tyske Zollverein – et synspunkt, der deltes af ledende medlemmer af Milanos handelskammer. Det var kættersk tale for såvel Mazzinis radikale parti som for Balbos og Giobertis moderate, og bedre blev det ikke, da Cattaneo gav udtryk for, at han gerne så det Lombardisk-Venetiske Kongerige som en selvstændig stat inden for rammerne af et reformeret, føderalt østrigsk rige. Heller ikke dette synspunkt stod Cattaneo alene med. Den østrigske statskansler Klemens von Metternichs hårde, centralistiske regering havde ikke mange tilhængere i det Lombardisk-Venetiske Kongerige, men Piemonte, som set fra Milano var kulturelt og økonomisk tilbagestående og styredes af en autoritær konge, hvis rådgivere var adelsmænd og præster, havde endnu mindre at byde på for de lombardiske intellektuelle.

Cattaneo udviklede sine tanker i sit vældige forfatterskab, der foruden økonomi og politik behandlede næsten hele registeret af humanistiske og praktiske fag, som Cattaneo betragtede som redskaber i fremskridtets tjeneste. Cattaneo udgav desuden i årene 1839-44 tidsskriftet Il Politecnico, som i 1843 havde 500 abonnenter. Cattaneo deltog også i de årlige videnskabelige kongresser, der i 1839 var blevet lanceret af den toskanske regering efter forslag fra Napoleons nevø Charles Lucien Bonaparte, der plejede sine forbindelser både ved de italienske hoffer og i de liberale miljøer. Den første kongres fandt sted i Pisa, og man mødtes derefter i Torino, Firenze, Padova, Lucca, Milano, Napoli, Genova og, sidste gang, i 1847, i Venedig.

Antallet af deltagere svingede mellem 421 i Pisa og 271 i Napoli (tal, der sætter Il Politecnicos tilsyneladende beskedne abonnentbestand i relief), og dertil kom en mængde gæster, der overværede diskussionerne. Politiske emner var officielt bandlyst, men i afdelingerne for landvæsen og teknologi diskuterede man økonomi, sociale spørgsmål og folkeoplysning, og i den medicinske afdeling blev der bl.a. talt om folkesundhed og om forholdene på hospitalerne og i fængslerne. Kongressernes historiske betydning lå dog ikke så meget i deres videnskabelige resultater som i den omstændighed, at de gjorde det muligt for hundreder af intellektuelle fra det meste af Italien at mødes og knytte varige kontakter og udveksle erfaringer og synspunkter om alt mellem himmel og jord. Foruden til at udvikle og udbrede den moderate fløjs program bidrog kongresserne på den måde i høj grad til at sammentømre Italiens fremtidige herskende klasse.

Noter

1     Bobbio 1995.

2     Bobbio 1995.

3     Diskussionen af begreberne »nation« og »nationalidentitet« er kolossalt omfattende. Se bl.a. Chabod 1961; Deutsch & Foltz 1963; Deutsch 1966, kap. 1; Rustow 1967, kap. 1; A.D. Smith 1971, kap. 7; Connor 1978; Gellner 1964 & 1983 og, fra dansk hold, f.eks. Østergaard 1990 og Rerup 1991, pp. 21-25.

4     Smith 1991, p. 14.

5     Ruggiero Romano 1994.

6     Anderson 1991, pp. 6-7.

7     Udtrykket Risorgimento (»genopstandelse«, »genrejsning«, »genfødsel«) betegner såvel den politiske samling af Italien i perioden 1848-1870 som summen af de patriotiske politiskideologiske bevægelser, der gik forud for samlingen. Navnet stammer fra den patriotiske avis Il Risorgimento, der i 1847 blev grundlagt af Cesare Balbo og Camillo Cavour.

8     Spadolini 1994, p. 4.

9     De Francesco 1994, pp. 284-289.

10   Mack Smith 1994, p. 16.

11   Spadolini 1994, p. 9.

12   På latin i De Monarchia og på italiensk i Convivio og Den Guddommelige Komedie.

13   Purgatoriet, VI, 75-78, oversat af Ole Meyer.

14   Chabod 1961, pp. 21-22; Torresin 1993, pp. 250-251.

15   Procacci 1968, p. 63.

16   Brev til Vettori, 16. april 1527, IN Lettere familiari.

17   Olesen et.al. 1983, p. 22; Tvarnø 1993, pp. 433-441.

18   De sidste linjer af strofe VI i CXXVIII (Italia mia, ben che’l parlar sia indarno (»Mit Italien, skønt det er omsonst at tale derom«)).

19   Chabod 1961, p. 119.

20   Anderson 1991, kap. 2.

21   Lettres sur les Anglais et les Français, 1725.

22   Alfieri: Del Principe e delle lettere, bog III, kap. 11; citeret efter Chabod 1961, p. 130.

23   Alfieri: Il Misogallo, pp. 123-124.

24   Foscolo: Ultime lettere di Iacopo Ortis, pp. 1-2, oversat af TH.

25   Citeret efter Carlo Muscettas forord til Einaudi-udgaven, 1983, p. XV.

26   Dell origine e dell’ufficio della letteratura; citeret efter Chabod 1961, p. 67.

27   Scotti 1986, p. 88.

28   I sepolcri, oversat af TH.

29   Chabod 1961, p. 71. Mazzinis engelske biograf, Denis Mack Smith, siger det samme: Mack Smith 1994, p. 151.

30   Edizione nazionale, 94, p. 280.

31   L’amor patrio di Dante, citeret efter Spadolini 1994, pp. 9-10.

32   Nazionalità. Qualche idea sopra una costituzione nazionale (»Nationalitet. Nogle tanker om en national forfatning«); 1835; Scritti editi ed inediti.

33   Ai giovani d’Italia (»Til Italiens unge«); 1859.

34   Marini 1920, pp. 7-9.

35   Chabod 1961, pp. 68-70; Øhrgaard 1991.

36   Chabod 1961, p. 49.

37   Qu’est-ce qu’une Nation? Conference faite en Sorbonne le 11 mars 1882 (»Hvad er en nation? Foredrag holdt på Sorbonne d. 11. marts 1832«). Citeret efter Boll-Johansen, De franske, p. 21.

38   Mack Smith 1994, p. 17.

39   De Francesco 1994, p. 291.

40   Mastellone 1994, pp. 119-120, 122, 127.

41   Mack Smith 1994, pp. 14-15; Mastellone 1994, p. 125.

42   De Francesco 1994, pp. 291-293.

43   Mack Smith 1994, p. 153.

44   Nordberg 1995, p. 34.

45   Mack Smith 1994, p. 13.

46   Mack Smith 1994, p. 152.

47   Mack Smith 1994, pp. 154-156; La Giovine Italia, citeret efter Mastellone 1994, p. 131.

48   Spadolini 1994, p. XII.

49   Vedr. dette afsnit henvises generelt til Candeloro 1958, pp. 334-364; Hearder 1993, pp. 172-218; De Francesco 1994, pp. 294-306; Ciuffoletti 1994, pp. 3-52.

50   Guelferne var i middelalderen pavens parti, i bestandig strid med kejserens parti, ghibellinerne.

51   Vedr. dette afsnit henvises generelt til Candeloro 1958, pp. 334-364; Hearder 1993, pp. 172-218; De Francesco 1994, pp. 294-306; Ciuffoletti 1994, pp. 3-52.

52   Vedr. dette afsnit henvises generelt til Candeloro 1958, pp. 334-364; Hearder 1993, pp. 172-218; De Francesco 1994, pp. 294-306; Ciuffoletti 1994, pp. 3-52.

Italien – Fra Mazzini til Berlusconi

Thomas Harder

1. e-bogsudgave 2011

ePub production: Rosendahls - BookPartnerMedia

Forside af Madsen med

ISBN 978-87-02-11667-0

© Gyldendal 2006

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk