Henriette E. Møller

Danskerheld

Roman

Gyldendal

Tak til Statens Kunstfond og Kunstrådet for økonomisk støtte.

Tak til Morten Nørsøller, Ida Andersen og Anne-Cathrine Riebnitzsky.

Til Lars

1. DEL

Begyndelsen

Det begyndte måske med geværet, hun fik af sin fætter Asger. Eller et rigtigt gevær var det jo ikke, hun var bare et barn, hvem giver et barn et rigtigt gevær? Han havde lavet det i sløjd, det var to stykker træ, han havde sat sammen, et langt stykke øverst som løbet og et kortere nedenunder som skæftet. Han havde brændt et mønster ind i træet, han havde vist forsøgt at skrive hendes navn, men ved U var der ikke mere plads, så L og A blev lavet om til et mønster. Hun kunne stadig lugte det brændte træ, da han gav det til hende, hun lod sine fingre køre over mønstret, hun sagde tak, og så stod hun dér. Hun kiggede på det, hun vejede det ligesom i hænderne. Og han syntes nok ikke, hun var vild nok, hun burde springe rundt som en soldat med det gevær i hænderne, kolben hårdt mod skulderen, lukke det ene øje og sigte, krigen er brudt ud, du skal forsvare dig selv, kom nu, Laura. Han tog geværet fra hende, bang, bang, det er sådan, du skal gøre, fatter du det ikke? Kom nu, Laura, skyd mig. Og så gjorde hun det, hun skød ham, og hun skød sine bamser, og hun skød fuglene ned fra himlen, bang, bang, de faldt alle døde om.

Trægeværet endte sin skæbne i krattet ved blok 3, dér ved trappen, som går ned til kælderen. Hun havde taget det med ud, de skulle lege krig, og hun var den eneste med et gevær. De andre havde pistoler, som deres mødre havde købt i BR eller i Kvickly, hun havde særstatus med dette gevær. Og da de skulle dele hold, valgte Ronny hende. Hun vidste, at det var på grund af hendes gevær, og hun gik hen til ham. De blev alle fordelt, Kisser, Tom, Sallie, Lille Trine, Frank og Kenny & Kevin, tvillingerne fra blok 8 kom på hver sit hold, og så vidste alle, at der ville blive rigtig krig. Det var en fredag aften, det var ved at være sensommer, men de lyse aftner havde rodet rundt med forældrenes tidsfornemmelse, de tænkte ikke over, at lyset nu forsvandt hurtigere, ingen kaldte børnene ind, og nu var det skumring, bang, bang, du er død.

Ronny råbte, at de skulle gå efter Kevin. Strategien var, at de skulle gøre ham bange, de skulle få ham til at løbe og endelig: få ham til at tisse i bukserne. Det var sådan, legen tit endte, og det skulle den gerne gøre igen denne aften. Laura så Kevins blik, det flakkede, han søgte hjælp hos sit hold, det var USA mod Tyskland, hun var på USA-holdet, det var Ronny, altid Ronny, der valgte USA, for USA vinder ALTID. Vi går efter Kevin, råbte han, og Kevin satte i løb. Han spænede af sted, hen over legepladsen, siksak mellem gyngerne, han hoppede over sandkassen og løb rædselsslagen og forvildet rundt som en kanin på den store græsplæne. Og hele flokken fulgte efter med Ronny i spidsen. Det var Ronny mod Kevin, USA mod Tyskland (Tyskland er et tegneserieland, tegneserieland, tegneserieland), det kunne være cowboyerne mod indianerne, røvere mod soldater, men her var det flokken mod Kevin, for han fik ingen hjælp af sit hold.

Da hun tolv år senere sidder i GD’en, er det ikke Kevin, hun tænker på. Efter den aften stoppede de med at lege krig, flere af dem stoppede med at lege sammen, det var ikke længere USA mod Tyskland, det blev til pigerne mod drengene, eller det blev mest til sladder og kommentarer om, hvor åndssvage drengene var. Kevin & Kenny blev optaget af computerspil, og et års tid senere flyttede de. Geværet lå stadig inde i krattet, det var Laura sikker på, for der var ingen, der gad kravle derind. De vidste, at Kevins underbukser nok ville ligge ved siden af geværet, og ingen havde lyst til at se dem igen. (Slidte babyblå underbukser, størrelse ti år. Nu krøllet sammen i indtørret mudder. Hvis man løfter dem op fra jorden, vil det pible frem med bænkebidere og ørentvister i den fugtige jord under underbukserne. Måske vil en duft af jord brede sig som på en forårsdag. Man vil et kort øjeblik tænke på, om den fugtige plet på jorden under underbukserne er Kevins tis, men nej, vil man tænke, det er så længe siden, han stod dér og tissede, det er bare fugtig jord).

De har retning mod Al Hartha, det er maj, det er mandag den 14. maj 2007 tidligt morgen, det vil tage dem fem timer at nå ind til Al Hartha. Der skal foretages et sidste tilsyn af de skoler, der er blevet renoveret, de er tre delinger og en genopbygningsenhed af sted. Laura er i 2. deling, de er 21 mænd og hende, det er ikke længere drengene mod pigerne, det er blevet mere besværligt at kategorisere. Det er Laura, der kører GD’en, hun er kører og GV2’er, hun er gunner, intet mindre kunne gøre det. H.H. sidder ved hendes side, det er ham, der giver hende vand, det er ham, der tænder hendes cigaretter, for hun har nok at se til. Bag i bilen sidder deres gruppefører og en førstehjælper og en GV3’er, men lige nu er det bare Chefen, Rønde og Københavneren. De ryger cigaretter og glæder sig, til de skal hjem til lejren igen. Laura er soldat og på mission i Irak. Hun er 22 år.

Måske voksede interessen for militæret sammen med ønsket om, at der skulle ske noget andet. Hun så måske militæret som en mulighed for at slippe væk, for at sige hej hej og skride fra tipskuponer uden gevinster, fra halvtomme medicinglas, fra de mørke rum i forældrenes lejlighed, det var morens migræne, der krævede det: ro og mørke. Træk lige gardinet for, skru lige ned for lyden, du larmer, Laura, sæt dig nu ned, vær nu stille, mor har hovedpine, mor trænger til at hvile sig, hvor skal du nu hen, jeg troede lige, vi skulle have en rolig aften bare os tre. Det var disse ordrer, som hun dagligt fik fra moren: Tager du ikke lige opvasken, jeg er så træt, lad nu være med at vimse sådan rundt, hvis du har så meget energi, så smut op til købmanden. Og fra faren: Flyt dig lige, du står i vejen, jeg er sgutte glarmester, jeg kan ikke se gennem dig, laver du ikke lige et par madder til mig, og gider du ikke smøre min madpakke, når du nu er i gang, går du lige op med lottoen? Laura, bind ham fast til stolpen, tag bukserne af ham, Laura, stik geværet ind mellem hans ben, sig, det er en kæmpe pik, sig, han skal pisse på geværet, Laura, gør, hvad jeg siger, ellers binder jeg dig, lugt til hans underbukser (Ronny, foran alle de andre børn), Laura, kom snart og besøg mig (kusine Minna). Det var nok ønsket om mere konstruktive ordrer, mest af alt var det nok bare ønsket om orden. Orden i tøjet, i rækkerne, i hierarkiet.

Måske var det Minnas kæreste, der satte ideerne i hendes hoved, Peter, da han var færdig med at aftjene sin værnepligt i Holstebro, fortsatte han i militæret. Han ville være overkonstabel i kamptropperne, han kom hjem til Minna på weekend i uniform, og Laura kunne lide ham. Det var dengang i 2005, hvor Laura boede hos Minna, Minna arbejdede ved købmanden, og hun kunne lige få det til at løbe rundt med lønnen derfra. Det var det år, Minnas storebror Asger rejste til London, og Minna fik lov til at bo i hans lejlighed. Laura var der næsten hele tiden, for selv om hendes forældre boede bare 200 meter væk (i blok 7, og Asgers lejlighed lå i blok 4), så var det bare lettere (og sjovere) at sove på Minnas sofa. En dag listede hun sin kuffert fyldt med det bedste tøj ud hjemme fra forældrenes lejlighed, og så var det (u)officielt: Hun var flyttet hjemmefra. Minna kunne lide, at Laura nu boede hos hende, det var det, de havde drømt om, siden de var små: Når Laura fik lov til at sove nede ved Minna, og de lå og hviskede sammen på Minnas værelse, det var det fællesskab, det var dem mod Asger, det var dem mod de voksne, det var bare dem. Og Minna kunne lide, at Laura var der, når hun kom hjem fra købmanden. Så havde Laura lavet mad eller vasket op eller skruet op for radiatoren, fjernsynet var tændt, og det var så rart at komme hjem til lidt liv, syntes Minna. Ofte hentede Laura Minna ved købmanden, og gensynet var så hjerteligt, guud kommer du dér, sagde hun, selv om de havde set hinanden mange, mange gange i løbet af Minnas arbejdsdag. For så skulle Laura hente cigaretter, så havde hun glemt at købe tyggegummi, så fik hun lyst til spegepølse, og så ville hun bare holde Minna med selskab. Så tit stod hun og hang ved disken, når Minna var på arbejde. Inden Minna gjorde kasse op ved lukketid, købte de ind og fulgtes de fem hundrede meter hjem til lejligheden.

Indimellem havde Laura et arbejde. Moren fik hende ned på Borupvænget, hvor hun stod i køkkenet og skrællede kartofler til de gamle mennesker, som hun aldrig så, eller hun lavede frikadeller, hun lavede sovs og håbede på, at tiden ville gå hurtigere, hurtigere, hep hep hep. Men en morgen ville hun bare sove lidt længere, det var hårdt at skulle stå op klokken 6.30 hver morgen (eller i al fald fem ud af ugens syv dage), hun kunne da lige sove ti minutter mere, så ti minutter mere, så en halv time mere, så en dag mere og så en dag mere, og da hun stod op og gik på arbejde, så chefen undrende på hende. Hvis man ikke kommer på arbejde, så ringer man. Hvis man ikke ringer, så kommer man aldrig mere på arbejde, sådan er det, min fine ven. Hav det godt. Og så var tiden på Borupvænget slut. Det var fint med Minna, for Minna syntes, det var så hyggeligt at være på arbejde og vide, at Laura var hjemme i lejligheden, så pyt med det, Laura, og Laura tænkte pyt med det. Men alligevel søgte hun arbejde som trappevasker, da hun hørte, at de manglede sådan én i blokkene. Hun fik jobbet, og så gik hun i gang med kost og vand og spand og klud. Det var i efteråret, og regnen smattede jorden til, og hendes trapper var beskidte, før hun begyndte. Men tit var de også beskidte, efter at hun var færdig. Hun tænkte, at man kunne spare så meget tid ved ikke at feje, hvem kan se forskel, hun vaskede de beskidte trapper og burde nok have skiftet vand oftere. Sandet blev til smat nederst i spanden, hun kunne mærke, det knasede, når hun vred den beskidte gulvklud op, men hvem kan se forskel? Det kunne de fleste, og hendes tid som trappevasker varede fire uger.

Selv om de blev ulige, når Peter kom på weekend, så kunne Laura godt lide det. Hun kunne lide hans uniform, hans ranke holdning, der i løbet af weekenden dog faldt sammen, han blev ligesom mindre, når han tog uniformen af og det almindelige tøj på, men hun kunne lide ham. Og hun kunne lide at høre ham fortælle om livet på kasernen, om de overordnede, der råbte ham lige op i hovedet, hun så det for sig: Peter, der står dér i sin uniform og foran ham en mand, der sikkert er højere, bredere, og som skriger Peter ind i hovedet, så han næsten bliver blæst bagover, spyttet fordelt i hans ansigt, Peters hoved, som er blæst bagud, hovedet står forskudt fra resten af kroppen på grund af råberiet. Sergentens ildrøde ansigt. Og senere: Peter, der ligger på knæ i hjørnet af en stor sal, han er i gang med at gøre gulvet rent med en tandbørste. Militæret blev en farverig og sjov fortælling for Laura, og Peter elskede det publikum, han havde i Minna og Laura. Måske var det sådan, Lauras drøm om militæret begyndte: med Peters historier. Og med et ønske om, at livet var mere end varm leverpostej og tv.

Uanset hvem, hvad og hvorfor så begyndte Laura som værnepligtig den 6. februar 2006 i Holstebro.

Det liv, Laura oplevede som værnepligtig, var ikke så farvestrålende som Peters historier, for det var vinter, og der var mudder overalt. Støvlerne var tunge at gå med, og de skulle gå og gå og gå og gå så langt og alligevel ingen vegne, det var bare lige ud, lige op og lige ind i natten. De skulle ligge på jorden, der var kold, der skulle de ligge og skyde med gevær uden krudt, det var som en børneleg, men denne leg var ikke sjov. De skulle sige bang, bang, bang, for de var bare nybegyndere. Først senere måtte de skyde med løst og endelig endelig: med skarpt. De var 363 rekrutter, og af dem var der 23 piger. Så var der felttur og FALKUSE og Tyrens Røvhul i minus ti grader og Dragontur og iskolde åer, de skulle ned i og ud i, der var vabler på fødderne og feltrationer og rengøring og rengøring og rengøring. Og da Laura selv oplevede det, var det ikke så sjovt, som da Peter fortalte om det: Hun står på række med de andre rekrutter, de står på række, det gør de virkelig, en række så rank som flagstangen udenfor, hvorfra Dannebrog svajer i toppen, så ret som bogryggen på deres kommende Blå Bog, ret og lige, og så kommer hans råb og blæser dem omkuld, det er deres sergent, der ikke kan tale, kun råbe: I MAGTER IKKE OPGAVEN AT GØRE RENT! FÅ STYR PÅ JERES LIV OG SPÆND HJELMEN. LIGE NU ER JERES LIV ÉN STOR FEJL. Intet mindre kan gøre det, intet mindre bliver sagt, og det bliver ikke sagt, det bliver råbt. Efter to måneder var der ti piger tilbage. Men allerede efter den første måned blev Laura spurgt, om hun ville videreuddanne sig. Vil du være sergent? Og hvor var det fristende at sige ja. Ja til et langt liv i militæret. Eller i al fald til fast job det næste lange stykke tid, ja til en ærefuld titel og ja til ansvar. Hun siger nej. Det er Laura, der står med mudder på sine sorte støvler, hun står i den grønne uniform med håret samlet i en stram hestehale. Det foregår inde på sergentens kontor, hun står og ser ud på sneen, der vedholdende holder fast i jorden, det er marts, det er Laura, der ikke får en ordre, men et spørgsmål. Og hendes svar er nej. (Men hvad vil du så, Laura?). Hun ser rækken af rekrutter, der ikke længere er rekrutter, men dragoner, de går på en lang lige række, hun kan ikke se, hvilken deling det er, hun ser bare strømmen af grønne uniformer, hun føler takten af deres march, hun hører, at der bliver råbt ordrer, hun ved, at hun er færdig som værnepligtig om to måneder, for det er marts, og hvad skal der så ske, hvad vil du så, Laura? Jeg vil gerne til Irak. Det er hendes svar, hun ser på ham, hun er selv overrasket over sit svar. (Irak? Men hvorfor?). Javel, det er hans svar, det bliver noteret, og sådan vil det blive. Hvad du ønsker, skal du få.

Det er i bussen på vej hjem fra en skydeuge, at hun finder ud af, hvad hun vil. Hun vil til Irak som kampsoldat. Selvfølgelig. Hun er den eneste pige ud af de 232 rekrutter, der vil fortsætte i militæret, hun vil fortsætte som konstabel, hun vil have det store kørekort, hun vil være kører, og hun vil være gunner, hun vil være én af drengene. I maj tager hun det store kørekort i Ålborg, og hun får undervisning i PMV’er, i GD’er, i TMG’er, hun lærer at mekke, hun træner kamphandlinger, og de ti ekstra måneder skal gøre hende til en professionel soldat.

Så da det bliver sommer i 2006 står Laura på en mark i Holstebro og leger krig som professionel soldat. Der er endnu lang tid, til det bliver forår næste gang, og der er stadig meget langt til Irak. Hun følger ikke med i, hvad der sker i Irak lige nu. Selv om hun snart skal ud i verden, så er det, som om hendes verden er blevet meget mindre. Om ikke andet så meget mere overskuelig: Det er bare at følge andres ordre. Sommeren afløses af efteråret, og det bliver langsomt tidligere mørkt. De kan mærke kulden i luften, når de træner ude, og de taler om, hvor dejligt det bliver at komme ned i varmen. Laura deltager i de samtaler, hun siger, at det bliver fedt at komme derned, hun siger, at det bliver fedt at komme ned og gøre en forskel, hun siger, at hun håber, de kommer i ildkamp. Hun siger alle de rigtige ting. Men hun tror ikke på det, hun siger. Hun ved endnu ikke, om hun tager med. Det er det første, hun tænker på, når hun vågner, hun tænker: I dag skal vi lege videre. Og jeg melder bare afbud inden afrejse. Det er det, hun tænker. Tiden går så let på kasernen, og når de andre tager til Irak, kan hun bare tage hjem. Den tanke giver hende en følelse af frihed, det giver hende en fornemmelse af, at hun stadig selv har kontrol over sit liv, hun bestemmer selv. Hun længes ikke efter varmen, efter ildkampe, efter oplevelsen, hun nyder visheden om, at hun i sidste ende selv kan bestemme, hvilke ordrer hun vil følge.

Men da det bliver jul, og de alle skal på juleferie, opdager hun, at hun ikke har lyst til at tage hjem. Hverken hjem til Minna eller til sine forældre. For så sidder hun dér juleaften og kan endnu en gang se, hvordan det ser ud udefra: Det er stilheden, de er bare de tre, der sidder rundt om bordet: far, mor og barn, for i år holder Minna og Asger og Sonja og Kurt jul med Kurts brødre, de er ni voksne og fem børn. De har fået tilbuddet: Kom nu, Karin, Minna vil så gerne holde jul med Laura, og jeg vil jo gerne være sammen med jer, med min søster, der er plads nok, hvorfor vil I bare sidde og kukkelure alene juleaften? Men morens svar er det samme som altid: Vi (jeg) orker ikke, der bliver for meget hurlumhej, al den larm, og vi vil ikke trænge os på (martyrkortet skal lige spilles), men I trænger jer ikke på, jow, vi gør, hold I bare jeres jul sammen med dem, vi skal nok få en fin aften, det er selvfølgelig ærgerligt, at Laura skal undvære Minna nu, hvor hun endelig er kommet hjem fra militæret, og Asger, ja, ham ville vi jo også gerne se, det er jo ikke meget, vi ser til ham, men nej, nej, vi må håbe, at ungerne stadig gider holde jul med os næste år.

Så Lauras juleaften er stille. De spiser and, og faren forsøger at løfte stemningen: SKÅL, men moren sidder og masserer tindingerne, og så ved de ligesom, hvor aftnen ender. Men inden da er det tid til gaver, trods alt: til Laura fra far og mor, til mor fra Laura, til far fra Laura, glædelig jul. Derefter lægger moren sig på sofaen, faren sidder i sin lænestol med benene på skamlen, hans hoved hviler mod det hvide for, der afslører mange års slid, hans fingre på højre hånd leger ubemærket med hullet i armlænet, han ved det ikke selv, han sidder og ser tv og lader fingeren have sit eget liv. Tallerknerne står stadig på spisebordet med madrester, gryderne står med nu kolde kartofler og indtørret sovs. Faren plejer at vende tilbage til spisebordet julenat, alle familier har vel deres traditioner til jul. Her finder faren glæde i at spise natmad direkte fra gryderne, lad bare det hele stå, det plejer han at sige. Laura sidder i den anden lænestol, hun ser tv og tænker på Peter, nej, på Minna, der er sammen med Peter, han vil tage op til Minna, når han er færdig med at spise, hun tænker på Minna, der er gravid, overraskelsen over dén nyhed, og at hun allerede er fire måneder henne (hvorfor har du ikke fortalt mig det tidligere? Jeg skulle lige være sikker, jeg opdagede det først for en måned siden, Laura, det bliver så fantastisk), hun tænker på, at hun føler sig udenfor, ved siden af, hun tænker på, at der er 45 dage, til de skal af sted. For hun skal jo af sted. Hvor skulle hun ellers være?

De sidder i Den Blå Sal i Karups militære lufthavn. Det er onsdag den 7. februar, 2007. Laura sidder i sin uniform mellem sin far og Minna. Moren sidder ved siden af faren, og ingen af dem siger noget. Tavsheden stresser hende, hun vil gerne sendes af sted med en god følelse, men det er vist for meget at ønske sig. Laura er på vej til Irak, og lige nu venter de på bussen, der skal køre alle soldaterne fra 1. rotationshold hen til den civile lufthavn. Minna sidder med hånden på sin mave, hun ser indimellem hen på Laura som for at tjekke, at hun stadig er her, at hun ikke pludselig er forsvundet. Laura er rastløs. Hun vil have tiden til at gå hurtigere, hun vil gerne have, at hendes forældre og Minna snart tager hjem, så hun selv kan komme af sted. De skal hjem til deres eget liv, de skal ud i det sneramte Danmark, og de skal lade hende tage i krig. Hun rejser sig, og Minna ser forskrækket op på hende. Jeg vil bare hente kaffe, vil du med, Minna, men Minna ryster på hovedet.

Hun står dér ved de store kaffetanke, som bliver brugt af dem, der ikke ved, hvad de ellers skal gøre af sig selv, afskeden er svær, når den bliver langtrukken, når man håber, at man ikke behøver at sige farvel, men bare: Vi ses. Men ingen ved jo, om de kan nøjes med det. Hun står og ser ud over forsamlingen. Det er 1. rotationshold, der sidder her i deres lyse camouflageuniformer i salen sammen med deres oppakning, sammen med deres familier. Og dér sidder hendes forældre, moren i den storblomstrede skjorte, men den kan ingen se, for hun har heldigvis beholdt sin frakke på. Minna sidder ved siden af hendes far, de taler ikke sammen, hun ser træt ud, Minna, hun græder, det kan Laura se på lang afstand. I aften sidder hun her for at sige farvel til Laura, i morgen skal hun igen sidde her for at sige farvel til Peter. Han er på 2. rotationshold, det er en hård tid for Minna. Og sådan har det været længe, hårde dage med urimelige krav, der bare skulle accepteres. For selv om hun er gravid, har Peter alligevel sagt ja til at tage til Irak. Laura drikker kaffe, hun står stadig og ser på Minna. Peter blev spurgt, om han ville overtage pladsen efter Hammer, der sprang fra. Han fik kolde fødder, som de sagde, Laura så, da han forlod kasernen, duknakket med skammen drivende efter sig, da han gik dér i sit civile tøj, han turde alligevel ikke tage af sted. Kujon, tænkte Laura, for så manglede hans hold en gruppefører. De spurgte Peter, selv om de vidste, at han snart skulle være far. Laura krydsede fingre for hans svar, hun holdt øje med, hvornår han kom ud fra kontoret. Hun håbede, at han sagde nej. (Løgn). Hun var forarget over, at de spurgte ham, men hvem skulle ellers være gruppefører? Han sagde ja. Og Laura ved, at Minna har grædt lige siden. Hun ved, at de har skændtes, hun ved, at Minna aldrig vil tilgive Peter, at han sagde ja. Eller militæret, at de spurgte. Nu er det februar, og Minna skal føde til maj. De lovede, at Peter vil komme hjem på leave op til fødslen, de lovede, at det hele nok skal ordne sig. Peter har sagt ja, fordi han mener, at Minna lettere kan undvære ham nu før fødslen end efter, og han kan jo ikke blive ved med at sige nej til udsendelse. Minna bør forstå det (Laura har hørt hans forklaringer, når de har mødt hinanden på kasernen), det er jo ret enkelt, jeg kan ikke gøre andet, kan du ikke forstå det, Laura, ellers sender de mig af sted til august, når I kommer hjem, det er da bedre at tage af sted nu med Hold 9 end med Hold 10, mener du ikke det? Der er den lille jo tre måneder, så kan jeg da ikke tage af sted, jamen, kan DU ikke forstå det, Laura? Han har set på hende og ønsket hendes forståelse, alle de gange, han har skullet forklare gud og hvermand hvorfor, hvordan kan du rejse i krig med en gravid kone derhjemme, han TRÆNGER til forståelse. Laura kan forstå ham, men hun kan ikke trøste Minna. Og nu sidder hun dér med sin mave og sine røde øjne og skal sige farvel til først den ene og så den anden. Laura tager endnu en kop kaffe, hun går hen til Minna med den. Men hun drikker ikke længere kaffe, hun får kvalme bare af lugten. De ser på hinanden, der er ikke så meget mere at sige.

Hun ser de andre soldater tale med deres familier, hun ser kærester og fædre og mødre, der græder, og børn, der spiser slik. Hun ser på sin far, der sidder og piller ved sit ur.

„Nå, vi skal måske til at vende snuden hjemad. Det er jo et farligt føre i det her snevejr. Og der er immervæk et stykke vej,“ siger han og undgår øjenkontakt med Laura.

Moren samler sin frakke om sig, som om den kan give hende en omfavnelse, hun siger: „Ja, vi må jo nok til det. Der er jo også en dag i morgen.“

„Ja,“ siger Laura. Hun har sat det hvide plastikbæger med kaffe på bordet. Hun står og ser på uret, der hænger på væggen.

„Hvad, Minna, skal du have et lift med hjem, eller vil du blive her til i morgen?“ spørger moren, mens hun rejser sig.

Minna svarer med en spag stemme: „Nej, jeg vil gerne med.“

„Er du okay?“ Laura står nu ved siden af Minna, hun lægger sin hånd på hendes skuldre.

Minna drejer ansigtet op mod Laura (Minnas røde øjne): „Nej, jeg er ikke. Bliver du ikke hjemme?“

Minna rejser sig tungt. Hun ser så forladt ud, som hun står der. Laura omfavner hende, Minnas mave er i vejen, hun hulker ind i Lauras øre: „Bliver du ikke hjemme?“

„Det kan jeg jo ikke.“

„Lov mig, at du kommer hjem igen,“ siger hun hikstende ind til Laura.

„Det lover jeg,“ siger Laura roligt.

„Det kan du jo ikke love.“ Minna snakker ned i Lauras skulder, Laura kan mærke, hvor tung hendes krop er. Laura trækker sig væk fra Minna og får øjenkontakt med hende.

Laura siger: „Jo, jeg lover. Prøv at høre her: Vi har kun mistet seks soldater i Irak, og de var alle sammen mænd. Minna, se på mig. Jeg dør ikke. Det er kun mænd, der dør i Irak. Det er simpel hovedregning.“

„Men hvad så med Peter?“ spørger Minna.

Laura svarer med overbevisning i stemmen (som om det ikke er første gang, hun overvejer dette): „Han er for gammel til at dø. Det er kun de unge mænd, der dør.“

Minna går væk fra Laura og svarer med en overraskende kraft i stemmen: „I er så åndssvage. Hvorfor helvede tager I af sted?“

Laura går hen til hende og svarer med en rolig stemme: „Minna, slap nu af. Det er ikke noget, vi skal diskutere nu. Det kan vi snakke om, når jeg kommer hjem igen.“

Minna går væk. Hun går hurtigt og målrettet mod døren. Laura går efter hende og får fat i hendes arm, men Minna river sig løs, hun stopper op et kort øjeblik og ser Laura direkte ind i øjnene: „Jeg fatter ikke, at I tager af sted. Jeg hader, at I er ligeglade med mig. Jeg skal for helvede snart føde, og alligevel tager I begge af sted.“ Og så går hun hurtigt ud. Lauras forældre følger efter. De stopper ved Laura. Det er akavet, de ser ikke hinanden i øjnene, faren rækker sin hånd frem, han ser ikke på hende, da han siger, at hun må havde det godt. Pas nu på de banditter dernede, de er jo nogen værre nogen. Han ryster hendes hånd, som om han lige har solgt hende en ko, en tønde land, han går, og Laura står tilbage med sin mor, der nu græder. Hun giver Laura et hårdt knus, hun siger: „Min lille pige, min lille pige.“ Hun græder, og Laura står og siger så så, hun ser, at der er flere, der følger denne afskedsscene, hun siger så så og forsøger at få moren til at slippe sit greb. Lille skat, siger moren. Pas på dig selv, det siger hun og vender sig om. Laura ser dem forsvinde, og så er hun alene.

De venter stadig på busserne. Hun spiser kage og drikker mere kaffe. Hun tjekker sin mobil, hun håber, at Minna ringer, hun håber, at Peter ringer, hun er lettet over, at afskeden nu er overstået.

Hun ville ønske, at Peter var på hendes rotationshold, alt ville være lettere, hvis han var her. Men de kan selvfølgelig ikke sende hele hold 9 af sted samme dag, hun ved det godt. De bliver sendt af sted i dråber, det var der én, der sagde. Hun kan lide at tænke på det sådan: at de bliver sendt af sted i dråber. Dryp, dryp, danske soldater drypper ned i den irakiske ørken. Men helt praktisk er de fordelt på fire rotationshold, og Peter er ikke på hendes. Eller omvendt. Hun står med den tomme kaffekop i hånden, hun ser på de andre. Det er denne afsked, der er så svær, og særligt når den bliver så langtrukken. De venter på busserne, de venter på, at tiden går, og hun ved, at mange af dem er utålmodige, som en fodboldspiller, der sidder på bænken under en vigtig kamp, en bokser, der står med fuldt udstyr og bar mave og utålmodigt hopper op og ned i hjørnet af ringen, kom nu, kom nu, lad mig vise, hvad jeg kan, lad mig komme i kamp.

De får besked om, at busserne er på vej, og straks bliver stemningen i salen anderledes. Flere af de pårørende begynder at græde (don’t cry my soldier boy), koner og kærester, fædre og mødre og børn, for mange af dem er det første gang, de skal prøve det: afskeden, sige farvel, på gensyn, hviske hemmeligheder i øret på deres mand, kone, kæreste, lov mig, du kommer hjem igen. Laura hanker op i sin bagage, så er det ud i snevejret, ud til bussen.

De flyver med Lufthansa, og de kunne bare være en gruppe turister, der skulle til Athen. Den eneste forskel er, at de har deres uniformer på, alle kan se, at denne gruppe er på vej på en mission. De mellemlander i Athen, og næste stop er Kuwait.

Selv om hun godt vidste, at det også er vinter her, bliver hun alligevel overrasket over kulden. Det er som at træde ind i et køleskab. Det er sen aften i Kuwait, hun kan fornemme, at den begyndende nat uden for lufthavnen er mørk. De, der ikke har været her før, holder sammen, de går i en stor gruppe og afventer ordre. Hun er træt og føler sig tom. Hun går efter de andre gennem Kuwait International Airport. Udenfor holder busserne og venter, hun sætter sig ind, hun lukker sine øjne og tænker på Minna.

H.H. skubber til hende, for hun faldt i søvn, og nu er de fremme, nu er de ved den amerikanske lejr i Safwan. Hun ved ikke, at det er dér, de er, det er H.H., der fortæller, at de er i Camp Navy Star. De har kørt i fire timer, og nu er det nat i Irak.

De bliver hentet af de danske soldater fra hold 8. De kommer fra lejren i Basra og er tydeligvis glade over denne tur ned til Navy Star. Men hvor ser de brugte ud. Lige nu opfører de sig som overstadige køer, der bliver sat på græs efter et halvt år i stalden, de griner og tjatter til hinanden, de er en gruppe unge gamle soldater, der har været i kamp og krig i snart seks måneder. Laura føler sig som knitrende rent sengetøj ved siden af dem. Tonen mellem de gamle soldater er kæk, de kender hinanden bedre, end de kender de kærester, de efterlod i Danmark dengang i august sidste år, de kender hinanden bedre lige nu i dette øjeblik, end de nogen sinde vil komme til at kende andre mennesker. Der er et virvar af soldater i uniform, men Laura tænker, at nogen nok har styr på tropperne. Natten bliver holdt ude af de store projektører, der lyser lejren op, og soldaternes stemmer overdøver nattens stilhed.

Opholdet i Navy Star bliver kort, sidste del af rejsen begynder, da Laura sidder i piranhaen på vej gennem ørknen op til Camp Einherjer.

Der er ikke plads i Camp Einherjer til de nye soldater. I disse dage er der dobbelt op af soldater, der er de gamle, og der er de nye, og sådan vil det være de næste to uger. Den nye bataljon må sove sammen i en transitlejr, der ligger i den nordlige ende af basen. Laura har ingen idé om, hvor hun er. Det er nat, klokken er 0358, og basen er stor, hun følger bare efter de andre. Mange af de gamle soldater griner, da de viser teltene frem. Værsgo, det er her, I skal sove. Teltet er stort. Der er plads til, at man kan holde en konfirmation derinde, et sølvbryllup, eller man kan lade hundrede soldater sove dér på de opslåede feltsenge. Det ligner et setup fra en gammel militærfilm, men Laura er ligeglad. Hun er træt, hun finder den første seng, der er ledig, og lægger sig på den. Hun tænker ikke på Minna, hun tænker ikke på sin bagage eller på regnen, der er begyndt at falde. Hun sover i løbet af ingen tid.

Hun vågner med en fornemmelse af panik. Det er ikke det store telt eller de 91 mænd, hun sover med, der gør det. Det er visheden om, at hun er så langt væk fra Danmark, som hun nogen siden har været. Hun kan ikke bare gå op til købmanden, hvis hun nu vil snakke med Minna, hun kan ikke bare tage forbi sin mor og far, hvis hun vil se til dem. Hun er låst fast af militæret i et land, der ligger langt, langt væk fra alt, hun kender. Skelvangen ligger ikke lige om hjørnet. Og hvis den gør, skal hun først spørge om lov, før hun tager dertil. Hun har lagt sin egen frie vilje hjemme i Danmark, og det gør hende pludselig urolig. Hun rejser sig fra sengen. Hun har sovet dårligt, de timer hun har sovet. Der har været så meget larm og uro i teltet, snorken og prutten, hundrede soldater, der har vendt og drejet sig nærmest simultant. Hun tænker på morgenmad, hun tænker, at det vil være godt med et bad, hun tænker på, hvad klokken mon er i Danmark. Hun ser, at klokken nu er 0655, hun tænker på, hvordan det nu er, er Danmark to timer foran eller bagefter, de er bagefter, Danmark er bagefter, hun tænker, at Minna sover. Og Peter sover ved siden af hende. Og det bliver deres sidste morgen sammen i lang tid.

De andre omkring Laura begynder at rumstere. Det er militærets vaner, de vågner alle tidligt, selv om de kun har fået få timers søvn. Og de vågner til regn, de vågner til mudder, og de vågner til en lejr, ingen kan finde rundt i. De går rundt som forvirrede mus, som børn på deres første skoledag, det er den usikkerhed, den følelse af, at det aldrig kommer til at gå. Der går rygter om, at der kun er ét toilet til deling, og hurtigt får Laura bekræftet, at rygtet er sandt. Det er Lasse fra hold 8, der skal vise dem rundt, han klapper H.H. på skulderen og siger, at her må pigerne lære at holde sig, og mændene må lære, at de ikke må pisse op ad teltene. Det er regel nummer to. Regel nummer et er, at de skal huske at drikke masser af vand. Ni liter vand om dagen, ellers kan man dø af dehydrering. Det er bare at komme i gang, siger han med regnvandet drivende ned ad uniformen. Når det regner her, så regner det. Når solen skinner her, så skinner den. Vejret vil skide på jer, siger han, mens han med alt for hurtige skridt traver gennem mudderet. Laura og de andre fra hendes gruppe småløber bag ham. Hun forsøger at få styr på alle hans informationer, men mange af hans ord forsvinder i larmen fra regnen og generatorer. De skal tilbringe to uger med Lasse. Det er hans sidste tid i Irak, og han skal lære dem alt. Det er hans arbejde, de skal overtage, og overdragelsen foregår sådan: i høj hast i regnvejr på Contingency Operation Base Basra. De kalder den bare for COB. Det er den engelske base, der ligger her på Basra Air Station. COB er fire gange otte kilometer stor, og Laura har svært ved at tro, at hun nogen sinde skal kunne finde rundt her.

Hun bliver glad, da hun ser skiltet: Camp Einherjer. Det har hun set før på billeder, det er her, de skal bo, når hold 8 roterer hjem. Der står en enkelt vagt ved indgangen, og han lader dem alle gå ind.

Lejren er helt ny og faktisk endnu ikke færdigbygget. Men det er der, de skal bo, lige dér i de hvide telte. Og dér er vores sheltere, det er dér, I skal søge dækning, når der bliver kastet jern over lejren. Det kan I lige så godt vænne jer til, siger han. Lasse haster forbi, han hilser på de fleste, og nogle af dem nikker til Laura og de andre nye soldater. Hun kan mærke, at stemningen i lejren er fin, men det er ligesom at være en ny gæst, der kommer til en fest, der for længst er gået i gang, som at være den nye elev i klassen. De orker ikke rigtig at engagere sig, nu har de være her så længe, og de skal snart hjem til alt det, Laura lige har forladt: snestorme og et liv uden raketter og morternedslag. Englænderne bor dér i de blå telte, siger Lasse, og dér lige ved siden af Camp Einherjer ligger det store velfærdsområde. Hvor heldig kan man være, siger Lasse og smiler, det er her, vi spiser og river skrot, fortæller han. De står ved indgangen til området, han står og ser næsten andægtigt på de mange store telte. Dér er madteltet, dér omme er muskelrummet. Dér inde bagved ligger nogle Jalla Jalla daddelbutikker, dér ligger en Subway og endelig: Burger King. Hans blik er fanget af et sted, de nye soldater endnu ikke har set, af en oplevelse, de endnu har til gode, Laura tænker, at han lige nu ser sig selv sidde og spise en Whopper. Mayonnaisen og ketchuppen drypper ned på hans fingre, hans krop falder til ro efter en dag i føling, efter en dag med bekymringer om vejsidebomber og snigskytter, løgringe hænger ud af siden af munden, og han lukker øjnene, mens han tygger det modstandsløse kød. Det er smagen af det grillede kød, det er saften fra tomatskiverne, der drypper ned ad hans hænder, det er roen fra de andre soldater, som også sidder henførte og spiser, det er visheden om, at efter Whopperen er der pomfritter, og så er der onion rings. Fornemmelsen af udmattelse efter dagens opgaver forsvinder langsomt, fedt og sukker bliver hastigt skudt ud i blodet, og Lasse føler sig høj, han føler sig let og levende. Efter at Whopperen er spist, skal fingrene slikkes rene, og så er det tid til de tynde pomfritter, der muligvis er blevet kolde og slatne, men pyt, de er stadig salte. Derefter eller måske på skift er der ni onion rings, der også skal spises, og indimellem: milkshaken, der er kold og cremet. Laura ser på ham, hun smiler ad hans tavshed, hun tænker, at han snart vil slikke sig om munden. Det gør han dog ikke, men han ryster på hovedet, næsten umærkeligt, en rysten på hovedet som for at slå drømmen om en stor Whopper væk. Han vender tilbage til denne morgen i regnvejret, han ser igen på flokken af nye soldater og siger: Uden det her sted ville vi ikke være andet end pik, skind og ben. Han fortryder med det samme, at han har sagt det, hans blik snitter Lauras som en opspringer, og han bliver flov. Det kan hun se, og det er først dér i det øjeblik, hvor hun kan se en rødmen farve hans kinder, at hun synes om ham. Hun smiler, hun siger, ja, og sådan vinder man jo ikke en krig. Han ser uforstående på hende. Man vinder ikke en krig ved bare at være pik, skind og ben, vel, siger hun og går smilende foran ham ind i madteltet.

Det er et stort spisetelt, et Cook House, som der står på skiltet ved indgangen. Her summer det af stemmer, der spises og snakkes og fortælles historier. Laura siger, at det ser da hyggeligt ud, men Chefen fortæller, at det ikke er meningen, at det skal se hyggeligt ud. De stenvægge, der er sat op mellem bordene, står der ikke for at skabe hygge, men for at forhindre, at fragmenter fra raketnedslag vil ramme alle. Hvis der er nedslag, vil raketten forhåbentlig kun ramme dem, der sidder inden for den stenfirkant, der bliver ramt. Han overhaler hende på vejen op til buffeten. Hun ser de spisende soldater an, og hun føler, at de også ser dem an, disse nye soldater bliver vurderet, som den varme ret blev tidligere. Det er den sædvanlige måling af en ny gruppe soldater: Hvad kan de? Hvem er de? Kan de holde det niveau, vi på hold 8 har sat?

Den danske bataljon deler cafeteria med det tjekkiske kontingent, og Laura holder sig tæt til H.H. og de andre fra sin deling. Rønde siger, at han glæder sig til at komme i ildkamp, han siger, at han håber, der kommer lidt mere spænding på drengen for dem, end der har været for hold 8. Chefen beder ham om at klappe i, spis din mad, så du kan blive stor og stærk. Jeg er stærk, siger Rønde, og H.H. slår ham på skulderen og siger, at det er sgu da kun i lugten.

Så dette er de unge soldater, her har vi hold 9’s Mekaniseret Infanterikompagni 3. gruppe, 2. deling. Må vi præsentere: Chefen (Dans en lille dans for os, hr. Chef. Vis os, hvad du lærte, da du gik til standarddans i Langå Forsamlingshus. Din mor var så stolt af dig og dine sorte laksko, hun purrede op i dit hår, kan du huske det? Du og din mor gik derned hånd i hånd, hun tog tidligere fri fra kontoret hver tirsdag, for hun ville så gerne se dig danse. Kan du mon huske det, hr. Chef? Dans nu en lille dans for os. Brug dit gevær som dansepartner). I virkeligheden hedder han Jesper Larsen, og han er ikke nogen mors dreng, han er ikke til fals for varm kakao og sweet talk, han er gruppefører, og han er en led satan, når det passer ham. Han vil have respekt, som andre vil have søvn og mad, det er det mindste, I kan vise mig: respekt. Det skylder I mig og den her mission, kom ind i kampen, fjolser. Men de fleste i gruppen har gennemskuet ham, nok viser de ham respekt, men de er ikke bange for ham. Han er en wanker, der selv er bange for sin chef. Lige nu sidder han og drikker dagens anden kop kaffe, han lytter til H.H., der fortæller om natten. H.H. Dér sidder han og griner, Henrik Holst, han er helt på toppen. Det er lige præcis det her, han har drømt om, at sidde her i teltet med sine buddies, at sidde her og fortælle historier i sin uniform i Irak. At sidde her og vide, at kampen snart begynder, at vente på adrenalinen, der snart vil vise sit kønne lille ansigt. H.H. er GV1’er, geværskytte 1, og han er næstkommanderende. De andre i gruppen kan lide ham. De kan lide hans ro og hans overblik. Han mener selv, at han har tjenerblik, dette særlige overblik, man får, når man som H.H. er gammel tjener. Eller gammel og gammel, ingen i gruppen er gamle, han er 22 år, og han nåede kun at arbejde som tjener i to år, før han begyndte i militæret. Men han søger det samme i militæret, som han fik som tjener: at vise ro i pressede situationer, at have overblik og at tjene sine medmennesker. Mest af alt søger han opmærksomheden, den slags opmærksomhed han fik, når han med et overlegent smil og to tallerkner i hver hånd lydløst svævede over gulvet i restauranten på Hotel Skt. Petri og fik øjenkontakt med den smukke kvinde, der sad dér ved bord 12. Eller aftnen efter: hende ved bord 3. Når han kunne holde øjenkontakten med hende, mens han præsenterede aftnens menu for de tre amerikanske forretningsmænd, når han kunne servere dessert til de to enker ved bord 7 og stadig vise hende opmærksomhed, når han tog imod betalingen fra hendes mand og stadig kunne holde øjenkontakt med hende. Og når opmærksomheden udløste en gevinst i form af diskret udlevering af værelsesnummeret og beskeden om, at hun ville være der alene i morgen formiddag, oh Madonna! (Og ikke et ord om de to gange, gevinsten blev udløst af en enlig ældre herre). Og nok er der ingen kvinder, der skal forføres på denne mission, men der er overblik, der skal holdes, og Chefen skal imponeres. For selv om Laura er kvinde, så er hun mest af alt en buddy, hun er én af drengene, hun skal ikke forføres, men beskyttes. Og det bliver hun, de passer på hende, som en høne beskytter sine æg, som en mand værner om sin Porsche. Hun er noget særligt, og det ved hun. Men hun ved også, at de i virkeligheden synes, det er besværligt, at hun er i deres gruppe, hun ved, at de til enhver tid ville bytte hende ud med en mand. For de føler sig forpligtet til at passe særligt på hende. Det er sådan, det er. De har aldrig sagt det, og hun har aldrig spurgt dem, men hun kan mærke det. Så snart situationen i kamp bliver tilspidset, kan hun mærke det: Drengenes blikke bliver kastet mod hende som fjendens varmesøgende projektiler: Hvor er Laura? De er hæmmet af det, af hendes tilstedeværelse, men de vil aldrig, aldrig indrømme det over for hende. Og som hun sidder der og griner ad H.H.s historie, er hun bare én af drengene, en af kammeraterne. Københavneren er en af dem, der passer mest på Laura (og her er mest ikke nødvendigvis det samme som bedst). Laura er GV2’er, og Københavneren er GV3’er. Han hedder Torben Jelj, og som han sidder dér, kan man se dem: kommentarerne, der flyver ud af hans mund lige så naturligt, som sommerfugle flyver ud af deres puppe: uundgåeligt og konstant. Han skal lige give sit besyv med, en frisk bemærkning her og der som glasur på kagen, det er en nødvendighed og efterhånden helt naturligt: H.H. fortæller, og Københavneren udbygger. De to er som kaffe og kage, som sol og is: De fungerer fint hver for sig, men det hele bliver lidt bedre, når de er sammen. De er vokset op i samme ejendom på Vesterbro, de har delt cigaretter i al hemmelighed nede i kælderen, siden de var syv år, de blandede blod, da de var 12 år, og H.H. kunne aldrig drømme om at fortælle nogen, at det faktisk var Københavneren, der satte ild til aviscontaineren, der stod ude i gården. De begyndte i militæret sammen, og nu sidder de her og fortæller endnu en gang om dengang, H.H. scorede køkkenchefens datter. Københavneren fortæller med, som om han var der, og ingen undrer sig over det, for sådan har det altid været. Det er, som om de to har levet to liv: deres eget og den andens. Den eneste ved bordet, der ikke griner nu, hvor H.H. endelig når slutningen af sin historie (og jeg nåede lige at få bukserne på, før han kom hjem igen), er Dysse. Han sover. Han sover, når han kan, og han kan sove hvor som helst. Det er ikke, fordi han er træt, han er bare doven. Han er så doven, at han ikke gider være vågen, han gider ikke tænke, han gider ikke holde sine øjne åbne. Hvis han kunne, ville han betale sig fra at skide, som Københavneren siger. Dysse hedder Jan Albæk, men han er for doven til at sige hele sit navn, når han bliver spurgt, så han er bare Dysse. Han er dyseskytte, og når han er i kamp, er han knivskarp, der er ingen slinger i valsen, han er dygtig og pålidelig, men så snart han sætter sig på sin plads i PMV’en, eller så snart han når sin seng eller en stol eller en bunke jord, der ikke er våd, så lægger han sig godt til rette og sover. Han begyndte i militæret, fordi han ikke kunne overskue en lang universitetsuddannelse, som han ellers havde fået anbefalet. Drengen er et matematisk geni, sagde gymnasielæreren til hans forældre, da han endelig var tæt på studentereksamen, men Dysse blev så træt ved tanken om alle de bøger, alle de eksamener. Han vidste nok, at han skulle holdes til ilden med kæft, trit og ordentlige sengetider, og det kunne militæret give ham. Nu har det ene taget det andet, og nu ligger han ind over bordet her i Irak sovende med armene som hovedpude. Ved siden af Dysse sidder Frederik Madsen og tripper. Han er lige så aktiv, som Dysse er doven. Frederik bliver selvfølgelig kaldt Frede, han er dysehjælper og gruppens mest veltrænede. Hvis han ikke løber, så sjipper han (hans læber bevæger sig næsten ubemærket, når han sjipper. Laura tror, at han tæller sine sjip, 120, 121, 122, 123, men faktisk står han og siger Kom så, kom så, kom så, hun kan bare ikke aflæse hans læber i den fart, hans krop har), og hvis han ikke trommer med fingeren i bordet, mens han spiser, så tripper hans ben i en konstant rytme. Sid nu for helvede stille. Det bliver sagt ofte til ham, og det er ikke, fordi han ikke vil lytte eller lystre, hans krop arbejder bare uafhængigt af andres ønske om ro. Københavneren mener, at Frede faldt i søen med strøm, da han var lille, for han er da fuldstændig elektrisk, som Københavneren plejer at sige, mens han slår ham (hårdt) på overarmen. Ved siden af Frede sidder vognkommandør Kent Fossang også kaldet Amager. Endnu én af Københavnerens yndlingsbeskæftigelser (og det er langtfra den sidste) er at drille Amager med hans øgenavn. Det er klart, at Amager ikke er København, og det kan de to bruge lange timer på at debattere. Amager elsker sin LSV højere, end han elsker sin mor, som han selv siger. Han pudser den, han skiller den ad og samler den igen og igen og igen. Og han fortæller om sin LSV: LSV er gruppens lette støttevåben, hvad ville I gøre uden os? Min LSV vejer 5,4 kilo og 5,9, når den er ladt, jeg vejer 82 kilo og 82,9, når jeg har spist, her har I os, 88,8 kilo klar kamp, venner, lad os skyde. Gruppens LSV2’er er umiddelbart mere interesseret i sit hår, end han er i sin LSV, han lader tit Amager passe sit våben. Det er Jesper Jørgensen, også kaldet Jønne, der sidder dér og kører sin hånd gennem håret. Han er færdig med at spise. Han sidder ved siden af H.H., og han ser så lille ud. Der er en usikkerhed omkring ham, måske er det hans konstante hånd gennem håret, der giver én en følelse af, at han er usikker, ikke godt tilpas. Men Jønne skulle måske heller ikke være i militæret og slet ikke her i Irak, han skulle nok være blevet hjemme hos sin familie i Helsingør. Men der var det med faren, Jønnes far er militærmand, og det samme er hans farfar. Det er den stolte tradition, der skal videreføres, og hvem kan sige nej til en arv og en motorcykel? Det var muligvis et let bytte: Jesper, tag af sted. Når du kommer hjem, vil der stå en Honda Fireblade til dig her. RAUS. Han skubber tallerknen foran sig, han læner sig tilbage i stolen og lader de andre om at snakke. Og så har vi Rasmus Molvig aka Ralle, han er vognkommandør, han sidder dér med sit smil, der afslører en anelse underbid, han sidder med det gode bagland: med forældrene, der støtter ham, med en lillesøster, der ser op til ham, med en god gymnasieeksamen og med lysten til at spille musik og med visheden om, at verden er åben, at den er venlig, og at han nok skal få vendt mørket om til lys, han sidder og smiler (altid sidder han og smiler dette salige smil, som om han er på dope). Den sidste mand i gruppen er den yngste. Det er gruppens kører, Mikkel Rønde, 19½ år gammel. Han drømmer om at komme til Grønland for at arbejde med unge mennesker, men han ligner selv en dreng, og han oplever igen og igen, at ingen tager ham seriøst, når han ikke er iført uniform. Nok er han ung, og nok vil han komme til at råbe lovligt meget efter øl i dette muslimske land, men han er en dygtig kører, der vil gøre sit til at styre gruppens PMV uden om de utallige vejsidebomber.

Så dette, mine damer og herrer, her er de: glade gutter i kongens klæ’r, danske jenser med ømme tæer, én for alle og hver især, det er dem, der skal med ud og hente eftersøgte personer i Iraks mørke nætter, det er dem, der skal gå foran og forsvare alle andre, der er noget, de er kanonføde, de er kampsoldater, og de har ingen idé om, hvad der skal ske med dem de næste seks måneder.

Nu sidder de dér i madteltet denne torsdag morgen i februar. De lytter til regnen, der taktfast som et hjerte slår mod teltdugen, de lytter til Chefen, der lige nu snakker om en tidligere mission, han har været på, de sidder langt væk fra det snehvide Danmark. Og Laura sidder dér langt væk fra faren og hans tipskuponer, hun er langt væk fra morens sukken: åh, mit hoved, hun er væk fra morens langsomme bevægelser, når hun kommer ud fra badeværelset med det våde hår og de stadig trætte øjne, med slæbende skridt, med den daglige: Nå, jeg må til det (jeg må teed), når hun står i entreen og tager jakken på, når hun går ned ad trapperne fra lejligheden på 1. sal, når hun står nede ved hoveddøren og ser ud på sneen, der stædigt bliver ved med at dale, ved med at falde, ved med at forstyrre og forsinke hendes dag, hendes liv, årh for helvede, når hun trasker op til bussen, når hun står af bussen nede ved terminalen på Østervold, når hun går ind i Føtex og tager rulletrappen op, når hun hilser på sine kollegaer, der står klar med smørrebrød og pomfritter og med kager og morgenmad og dagens varme ret. Inden da er faren for længst taget af sted, som en robot, der trodser mørke og overvejelser om at blive hjemme, blive i den varme seng, han har for længst taget sit hvide arbejdstøj på (nu nærmere: grå. Skal det ikke snart vaskes? Det kan sgutte betale sig, det bliver svinet til igen i morgen), han har taget madpakken under armen, han har fjernet sne fra bilen og is fra ruderne (hans store bare arbejderhænder med malingsstænk på, han bruger sit sygesikringsbevis til at fjerne isen med, isskraberen er knækket, de hvide flager is fletter sig op omkring kortet, han ryster isen af og fortsætter, han står alene på parkeringspladsen i denne tidlige, mørke februarmorgen). Nu er han kørt på arbejde, hvor han hele dagen skal male vægge, male gulve, male træværk og paneler (de trætte knæ, der knager, når han sidder på dem, det arbejde, der foregår nede ved gulvet, nede ved jorden, er det hårde), men han klager ikke, han spiser sin madpakke, han drikker sin kaffe, og så fortsætter han lige til fyraften. Derefter skal han ordne tipsen. Laura er langt væk fra moren, der sælger kaffe til de gamle damer: Det sædvanlige? Ja tak, det sædvanlige, det bliver en tier ligeud, ja tak, hun sælger rundstykker med tandsmør, hun sender de unge piger ud for at rydde bordene, husk nu at tørre dem over, husk nu at stable tallerknerne, husk nu dit og dat (og min datter er soldat i Irak), hun holder sin pause nede i personalekantinen, hvor hun bladrer i Ekstra Bladet og ser, at der intet nyt er fra Irak. Laura er langt væk fra Minna, der har sin rutine: cornflakes med mælk og rosiner, et glas kakaomælk, en kage i pausen klokken 11, en klapsammen i pausen klokken 12.30. Travlheden begynder tidlig eftermiddag og om onsdagen: vikingelotto og oddset, er der gevinst? Nej. Nå, men så MÅ det da være MIG, der vinder næste gang, to lyn og gerne med gevinst, tak. (Disse evige optimister). Og hun er langt væk fra Minnas mor Sonja, der er på vej ned på biblioteket, hendes hasarderede cykeltur fra huset på Kornagervej ned i byen, turen ned ad Hobrovej i snevejr, vanterne holder ikke kulden ude. Hun kniber øjnene sammen, sneen slår ind mod hendes ansigt, men hun kan lide det. Hun kan lide cykelturen i al slags vejr, hun kan lide at trampe hårdt i pedalerne, hun kan lide selv at bestemme farten, hun kan lide at komme ind på arbejdet med en duft af frisk luft, med roser på kinden og solskin i blik (læberne små af blåbær er blå, bare her ej var så ensomt at gå, den sang hun så tit sang for Laura, når hun vågnede, når Laura sov hos Minna og vågnede og kaldte på sin mor, mor, mor, hvor er du? Så kom Sonja ind på værelset, hun satte sig på gulvet ved siden af madrassen, Minna sov, og Laura græd, schyy, i morgen kommer du hjem til mor, bare sov, Sonjas hånd, der aede Lauras hår, og hun sang sangen om Ole og hans blåbærlæber og rosenkinder). Mens hun sætter cyklen på plads, tænker hun på, hvad de skal spise i aften: koteletter i fad? Det vil Kurt kunne lide, det ved hun. Kurt sidder lige nu og drikker kaffe på sit kontor, han sidder og ser ned på Østervold, hvor busserne kører, han ser på uret: Klokken er 10.18, så er 6’eren præcis, det er flot, de kan holde planen i det her føre, og nu skal jeg se at komme i gang, regnskabet ligger på bordet, det skal afstemmes, senere er der møder, så er der flere regnskaber, jeg må hellere komme i gang, tænker han, stadig med blikket rettet mod Østervold. Hvis han holder blikket dér hele dagen, vil han om fem timer se Lauras far komme kørende i sin bil med malergrej i bagagerummet, og senere vil han se 6’eren komme kørende op ad Østervold igen, denne gang med Lauras mor på ét af de bagerste sæder. Arbejdsdagen er (endelig, endelig) slut.

Men inden da skal den begynde, arbejdsdagen. I spiseteltet i Basra sidder Laura stadig og lytter ukoncentreret til Chefen, der lige har afsluttet sin historie om tiden i Kosovo (og så sprang vi i vandet, kæft, hvor var det koldt), og han slår sine håndflader ned i bordet. Nå, vi må til det, unger. Lad os komme i gang. Og så rejser de sig alle sammen. Frede skubber til Dysse, der stadig sover, og så er de alle klar til første dag i Irak.

Deres første dage skal gå med kurser og træning. Og især træningen har de glædet sig til. Da de trænede hjemme i Danmark, talte de flere gange om, hvor godt det vil være at komme til Irak, for der må de da have det rigtige udstyr. Og det udstyr, der virker. Men de finder hurtigt ud af, at det ikke er sådan, det er. Lasse viser dem hen til parkeringspladsen, hvor alle vognene står. Der er PMV’er, piranhaer, GD’er, store lastbiler og en enkelt blokvogn, der skal bruges til at slæbe ødelagte køretøjer hjem. Og den bliver brugt, fortæller Lasse. Jeres gruppe får jo to GD’er og en PMV, fortsætter ham og smiler, da han rækker armen ud mod den store vogn: Og her har I hende så, jeres nye hjem, hold 8’s bedst holdte pansrede mandskabsvogn. Vores elskede PMV overdrager vi snart til jer. Isn’t she a beauty? Hun har kørt os uden om vejsidebomber, og vi har overlevet hårde ildkampe i hende. Take care, hun er en gammel svend. Lasse fortæller, at PMV’en var med i Piger i trøjen. Simpelthen. Den der gamle danske film fra 1975, hvor Dirch Passer spillede oversergent Vasby, (og Kirsten Walther spillede seniorsergenten, åh, hvor snakkede Lauras far meget om den film, da Laura fortalte, at hun søgte ind til militæret. Nå, så du vil være én af pigerne i trøjen. Danske piger i Margrethes klæ’r, ømme hjerter og ømme tæer, la la la la lalalala, vi er piger i trøjen, så kom du bare an, vi er parat til at slås til sidste mand, sad han og brummede, ham og hans gamle danske film, han vil virkelig synes om det: at Lauras PMV var med i den film), og Lasse synes om det, NU synes han, det er sjovt, ha ha ha, troede I, at I vil få nyt udstyr her, ha ha ha, nyt udstyr kan komme med i jeres aftenbøn, siger han med et grin. Det er noget, man kan grine af, når man om to uger forlader et missionsområde, hvor det ikke er alt, der virker. Når man kan se frem til et halvt år i en PMV, der er 32 år gammel og altså ti år ældre end én selv, så griner man ikke. Man bliver forbavset og mister den første flig af stolthed over at være her. Væn jer til det, siger Lasse, der er ingen her, I kan klage til. Men glæd jer, I kommer til at bruge meget tid med den gode gamle PMV, hun kan kun køre 45 kilometer i timen. Siger han og griner igen. Og så viser han dem hen til et andet sted, hvor han ved, de også kommer til at bruge meget tid. Det er den engelske café Echos, hvor byens bedste iskaffe fås. Og her kan I få pizza og god stemning. Han hilser på en gruppe engelske soldater, der sidder ved bordet ved indgangen, og så går de tilbage til den danske lejr. Her skal I bo, siger han og peger på en række hvide containere. Camp Einherjer er en park af hvide containere med små grønne soldater, der som bøgetræer skyder op hist og her. Dér er toiletterne, HUSK at banke på, det er unisex, siger han højt og derefter knap så højt til Københavneren, der går nærmest: Jeg sagde ikke urinsex, jeg sagde uden sex. Tro mig! Københavneren griner og vender sig mod H.H.: Hørte du det? Her er shelterlane, fortsætter Lasse. Når der er raketnedslag, er det her, I skal søge hen. Men det vil I aldrig kunne nå, for det er der ikke tid til, siger han nøgternt og med meget erfaring. Nedslagene bliver en del af jeres hverdag. Han fortæller, at der på hold 7 var 17 nedslag på et halvt år. For os på hold 8 har der været 41 nedslag de første fem måneder. I vænner jer ikke til det, det er et helvede, men det er sådan, det er. Han går videre forbi to lange rækker hvide containere, der står tæt sammen og danner en lang overdækket gang. Det er stabsgangen, siger han, det er her, de kloge tanker bliver tænkt, han går videre, og der er vores generator. Det er den, der forsyner hele lejren med strøm. Den er endnu ikke blevet dækket til. Hvorfor skulle man da gøre det, det regner jo næsten aldrig her, råber Lasse og vender ansigtet op mod regnen, der stadig siler ned. Det betyder, at de tit går døde. Men det er jo værst for de kloge hoveder, der sidder med deres computer. Vores PMV kan heldigvis køre uanset vejr og vind. Han er tavs et øjeblik og fortsætter så: I skal huske, at selv om I er hold 9 i Irak, så er I hold 1 her i Camp Einherjer. Der vil være en masse ting, I skal forbedre. Han råber, som om det ikke er en oplysning, men en kommando. De står alle og ser på de utildækkede generatorer. De larmer som tusinde prustende heste, der løber om kap, den lille gruppe af soldater står bare dér i regnen og kigger på disse store maskiner. Laura mærker, at hun er faldet i staver. Det er den manglende søvn, det er regnen, der er kold mod ansigtet, og som næsten rytmisk trommer mod hjelmen (som en konstant banken på hovedet, knock knock, who’s there? Rain! Rain who? Rain dear, you know, Rudolph the red nosed rain dear), og det er trætheden. Rejsen hertil og inden da: spændingen og afskeden, og så de fire timers søvn i det store telt. Og nu: alle disse informationer og så i denne larm, de står stadig som forstenede foran generatoren. Laura tænker på, om Lasse står og venter på, at den bryder sammen, hun tænker på, hvilken stilhed det vil udløse.

Det er Frede, der får dem vækket igen, nå, hvad så, skulle vi aldrig løfte noget jern? Og så er Lasse på igen, jamen, vi skal videre, kom med her. Og så går de ind til det danske velfærdsområde, hvor KFUM driver en kaffebar. Her har I Kuffen, er her ikke hyggeligt? Lasse præsenterer dem for hende, der driver den, Jonna, hej Jonna, her har du dine nye børn, siger han. Jonna hilser og ser interesseret på dem alle. Hun er en ældre dame, Lasse fortæller senere, at hun er 72 år, og hun behandler dem alle, som om de var hendes egne børn. Jonna spørger til Lasses fod, hvordan går det med den nu, og Lasse hopper op og ned som for at vise, at den kan holde til lidt af hvert. Her kan de få kaffe, og de kan spille brætspil og se dansk tv. De siger hej hej til Jonna og går videre, hen til området med internet og telefoner, hen til muskelrummet, og Frede spørger, om de ikke kan blive hængende. Men Lasse skal lige vise dem det sidste. De går ud igen, og han viser dem flere sheltere, de ser mere mudder, der er stadig regn, endeløs regn her midt i Iraks ørken. Laura er nu så træt, at hun næsten ikke kan høre, hvad Lasse siger, hun står og drømmer om en seng, om et sted, hvor der er ro og ingen regn. Lasse går videre, han viser dem hen til TOC’en, hvorfra de styrer de igangværende operationer. De er dukkeførere, og vi er deres dukker, siger han uden at smile. Alle informationer bliver samlet her, og TOC’en er konstant bemandet. De må røvkede sig, når vi ikke er på operation, siger han. Der bor MP’erne, og der bor politiet, siger han og ser på gruppen af de nye soldater. Han griner, da han ser deres trætte, udtryksløse ansigter. I ligner sgu noget, der er løgn. De griner ikke med ham, de står som små forårsblomster i den tætte regn, svajende. Men trods deres tavse udtryk minder de dog Lasse om, at der er håb for fremtiden, for Irak, for de er her trods alt, og trods regn og alle disse informationer står de stadig op. Han fortæller, at han har en sidste god ting at vise dem, og de sender matte smil tilbage til ham. Han går hen til endnu en container, min dame og mine herrer, siger han, må jeg præsentere: jeres moar. Han peger på containeren, de står ved, han fortæller, at det er vaskecontaineren. Smid jeres tøj herind. Klap hende kærligt på siden og vupti, så er der nyvasket tøj tilbage til jer i løbet af et par dage. Og det bedste ved den her mor er, at hun ikke brokker sig, siger han og griner. Jamen, det var det. Velkommen til Iraks hyggeligste åbne fængsel. Jeg håber, I vil trives her. Og skal vi aldrig have noget at æde. Så ranker de sig lidt, de trætte soldater, der er mad og hvile i udsigt.

Resten af dagen kommer til at gå med at spille lidt bordtennis, senere ringer hun til farens mobil. Hun ser ham for sig: i sneen foran Kristrup Kirke, som han er i gang med at kalke, den hvide kirke, måske er himlen blå, hans lyse tøj, sneen, hans glade stemme, da han hører, at det er hende. Hendes ja, turen gik godt, her er varmt, maden er god, I skal ikke være bekymrede, far, køen til telefonen er lang, jeg må hellere, hils mor. Og så et lille vemodige stik af pludselig hjemve, da han siger, at hun skal passe på sig selv. Hun trisser lidt mere rundt, og så bestemmer hun sig endelig for, at hun vil forsøge at få lidt søvn. Men det er ikke let, for så kommer der en højrøstet gruppe tilbage til teltet, så er der én, der ser film på sin computer uden høretelefoner, og så er der én, der spiser et æble. Eller rettere flår stykker af æblet af med tænderne for derefter at maltraktere æblekødet med åben mund, Laura spørger, om han ikke kan dæmpe sig lidt, og hans svar bliver endnu mere højrøstet spisen. For han har også en pose chips. Hun ligger og tænker på Minna, hun tænker på, at Minna snart skal af sted igen til Karup: den lange tur gennem det sneramte Danmark, samtalen i bilen (hvad siger man til sin gravide kone, til sin soldatermand, der nu tager i krig), hun skal igen sidde dér i Den Blå Sal og sige nej tak til kaffe og tørt brød.

Med billedet af Minnas hænder på hendes gravide mave falder Laura i en tung søvn.

Hun vågner fortumlet, da alarmen hyler. Hun sætter sig op i sengen, hun forsøger at orientere sig. Det er ikke længere lyst. Der er stille i teltet. Hun kan ikke se andre herinde. Alarmen fortæller hende, at hun skal tage hjelmen og fragmentationsvesten på (de ligger ved siden af hende som bamserne, da hun var lille, som værn mod trolde og raketnedslag), alarmen fortæller hende, at hun skal lægge sig ned på maven på gulvet, de har trænet det så mange gange før, læg dig nu ned, Laura, læg dig ned. Men hun bliver siddende på sengen. Hvad er klokken? Hun kan mærke, at hun har ondt i nakken, hun har en mærkelig smag i munden, hvad er klokken? Læg dig ned på gulvet, Laura. Alarmen fortsætter, og hun hører tre høje brag efter hinanden. Det er raketnedslag, hun ved, hvad hun bør gøre, læg dig ned på gulvet, men hvor er de andre? Hun ser, at klokken er 1812, hun hører endnu et højt brag, hun tænker, at de måske er henne i madteltet. Hun er sulten, hun lægger sig tilbage på madrassen, hun tænker, at hvis en raket rammer teltet, vil hun måske dø. Og hun vil dø helt alene. Hun bliver ikke påvirket af tanken. Hun tænker på mad og på, at hun gerne vil sove igen. Hvad er vigtigst? Hvis jeg skal spise, skal jeg rejse mig, jeg skal gå langt (kan jeg overhovedet finde derhen?), jeg skal sidde i det oplyste telt og spise, mens de andre vil snakke og snakke, for det gør de hele tiden, de snakker hele tiden. Eller skal jeg blive her i mørket, i stilheden, i søvnen, der venter lige om hjørnet, det er bare at lukke øjnene igen. Alarmen hyler stadig, men der er ikke flere brag. Søvnen frister som en kage, jeg skal bare lige smage på søvnen, bare lige lukke øjnene i to minutter, bare i to minutter.

Dagen efter vågner hun op til mere regn og til en samvittighed, der er lige så sort som natten over Irak. Hun ved det godt: Det var ikke i orden, det hun gjorde i går aftes. Hun burde ikke lade sig styre af lysten, kroppen bør arbejde rationelt: handl og derefter: tænk. Når alarmen hyler, er der fare på færde, der burde være en refleks i hendes soldaterkrop, der gjorde, at kroppen med det samme reagerede, hun burde have kastet sig ned på jorden, hun burde ikke kunne sove under alarm.

Amager kommer hen og siger godmorgen, han spørger, om hun hørte stormund i går? Hun ser forvirret på ham, stormund? Han siger, at stormund hylede i går, da de sad og spiste, og hun fortæller, at det hørte hun godt. Jeg lå dernede, siger hun og peger på gulvet. Hvorfor kom du ikke op og spiste bagefter? Hun trækker på skulderen og siger, at hun er på vej nu. Vil du med? Og sådan bliver hun eskorteret hele vejen op til madteltet.

Der er stadig mudder i lejren, der er stadig kun ét toilet til deling, og der er stadig længe, til hun skal hjem igen.

Han sidder dér med ryggen til hende, hun kan genkende ham på lang afstand. Hun står stille et øjeblik midt i mylderet af morgensultne mennesker, hun står og ser på hans ryg. Og hun ser det hele for sig: hans afsked med Minna i går, hendes knus, der ikke vil stoppe, lille Minna i sin superhelteuniform, den røde kappe, der hvirvler efter hende, det er både den fart, hendes krop har, hun løber op og ned ad Kornagervej, og det er efterårsvinden, der blæser den op, op, op, se: JEG KAN FLYVE, se Laura, lille Minna, der nu er blevet stor og alene i verden, hun står nok oppe ved købmanden nu med mørke rande under øjnene, har hun sovet i nat? Og nu sidder han her, Peter, nu, så er de skilt ad som en kone fra sin mand, som et barn uden land, Minna og Peter, hun ser ham for sig, hun ser ham tage sin røde sweater af, han krænger den over hovedet og efterlader håret pjusket, det var i sommers, der var pludselig blevet sommer, den kom bag på dem alle, og den fik ham til at svede i alt det tøj, han krængede den store sweater over hovedet, og den hvide T-shirt kom til syne, men også den ville af, den gled med op og blottede maven, der var kun ham og Laura. De stod nede foran hoveddøren, han skulle op til Minna, hun var lige gået derfra, og dér stod han, nede foran døren, hej, hvor skal du hen, hold da op, hvor er det blevet varmt, ja, det er vist blevet sommer. Nå, vi ses, hans blottede mave forsvandt, da hans hånd trak T-shirten på plads, hej hej. Og hej, Peter, eller Kvist, som de kalder ham her, nå, så du kunne godt forlade hende, hej hej Minna, hej hej store mave med det lille barn indeni, ved I, hvad det bliver? Nej. Det bliver et eventyr, hvorfor tage på interrail, når man kan tage til Irak og tilmed få penge for det, hej hej lille kæreste, lille baby.

Hvad så, Laura, står du her og drømmer? Det er Københavneren, der hiver hende tilbage til virkeligheden, skal du ikke have noget at æde? Og jo, det skal hun da. De går op til buffeten, og de er stadig imponerede over udvalget: Der er bacon, pølser, brød, yoghurt, frugt og grøntsager, der er havregryn og cornflakes og kager, det er som at bo på et godt hotel.

Først på tredjedagen møder hun ham, og han er virkelig i sit es, det tænker Laura (hold da op, Peter, du er langt væk fra konen). Hva’ så, Laura-pigen, er du klar til kamp? Det siger han og slår hende (hårdt) på overarmen. Hun er én af gutterne her, det er tydeligt, i hans øjne er hun én fra flokken, hun er i uniform, som han er. Og hun giver tilbage, ja da, skal vi ikke snart ud og lege soldater. Hun kan mærke, at han er væk fra Minna, han er rejst væk fra hendes blik, fra hendes mave, fra hendes lille lejlighed, her i lejren i Irak er han ikke en, der skal forholde sig til, om det skal være en Odder-barnevogn eller en kombi fra start, han skal ikke lige fikse vaskemaskinen, der lækker vand, han skal bare holde styr på sine tropper her, han skal bare sætte sig til bords og spise uden at behøve at snakke om vand i benene, eller hvad skal vi have at spise i aften. Hun kan mærke, at han er fri her. Og det smitter af på Laura, hans fri facon, der er nok at bekymre sig om her, lad være med at bekymre dig om alt det, der samtidig sker hjemme i Danmark. Det er dét, hans facon fortæller hende, det er HER, det sner. De følges ned til hans telt, der ligger klos op ad hendes, det er dér, 2. rotationshold sover, han siger, vi ses, og så er han væk. Han er som en sommerfugl, han er dér, nej, dér, fang ham, hvis du kan.

Denne roman er fiktion, men inspireret af virkelige handlinger. Meget af handlingen er baseret på samtaler, jeg gennem en lang periode har haft med to danske soldater, som begge var udsendt i Irak på hold 9 fra februar 2007 til august 2007.

COB: Contingency Operation Base er den engelske base, der ligger på Basra Air Station. Den danske lejr Camp Einherjer lå i COB.

EOD: Explosive Ordnance Disposal, Ammonitionsrydningstjeneste.

GD: Mercedes 270 CDi kaldet GD. Det kommer af det tyske Geländewagen, som betyder terrænkøretøj.

GV: Geværskytte.

IED: Improvised Explosive Device også kaldet vejsidebombe, selv om den ikke kun bliver gemt i vejsiden.

JAM: Jaish al-Mahdi, irakisk paramilitær milits.

LSV: Let støttevåben.

MECH INF: Mekaniseret infanterikompagni.

MP’er: Militærpoliti.

MRE: Meal Ready to Eat. Amerikanske feltrationer.

Piranha: Pansret mandskabsvogn (PMV) på hjul.

PMV: Pansret mandskabsvogn.

R&R: Rest and Recuperations.

RUD: Rebuilding Unit Denmark.

Tango 1: Kritisk såret soldat.

Tango 2: Hårdt såret soldat.

Tango 3: Let såret soldat.

Tango 4: Død soldat.

TERM-huset: Et hus, som militæret har i Kuwait til personale, der skal på besøg eller overnatte i Kuwait.

TOC: Tactical Operation Center. Kommandocentralen, hvorfra man styrer de igangværende operationer.

Af samme forfatter

Jelne, roman, 2007

Kaiser, roman, 2008

Danskerheld

Henriette E. Møller

1. e-bogsudgave 2012

ePub-produktion: Narayana Press

ISBN 978-87-02-11737-0

Copyright © Henriette E. Møller & Gyldendal, 2012

Omslag: Ida Balslev-Olesen med kort af Steen Frimodt

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.

Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk

www.henriettem.dk