SUSANNE HEGELUND OG PETER MOSE

Javel, hr. minister

TOPEMBEDSMÆNDS MAGT OG MINISTRES AFMAGT

GYLDENDAL

Forord

Hvem er størst, Gud eller Kampmann? spurgte en af denne bogs forfattere som barn gang på gang sine forældre i håb om at få et klart svar på, hvem der bestemte i Danmark. Havde forældrene vidst, at statsminister Kampmann i lange perioder var indisponeret, var svaret nok blevet Gud.

I dag, mange år senere, kan vi konstatere, at ministre fortsat ikke altid er herrer i eget hus, men ind imellem bare „lader som om“. Imens er det embedsmændene med departementschefen i spidsen, der trækker i trådene for at holde regeringen og dens politik kørende. Bagved politikernes tv-optræden og medieegnede punchlines ligger nemlig et usynligt netværk af ofte mangeårige kontakter, forbindelser og erfaringer hos dem, der kender Christiansborg og Slotsholmen bedre end politikerne selv: centraladministrationen.

Javel, hr. minister åbner lugen til magtens maskinrum, hvor embedsværket regerer, og giver et indblik i politikudvikling, ledelsesmetoder og magtkampe på Slotsholmen. Det er en journalistisk fortælling, som med udgangspunkt i en række cases beskriver og analyserer samspillet mellem politikere og embedsapparat. Bogen dækker primært perioden fra 1982 til 2009 under statsministrene Poul Schlüter, Poul Nyrup Rasmussen og Anders Fogh Rasmussen. Vi har dog også en række eksempler på Slotsholmens udfordringer i Lars Løkke Rasmussens regeringstid, ligesom vi tager afstikkere til tiden, før den moderne politiske rådgiver fortrængte den klassiske embedsmand.

Bogen består af tre hoveddele. I den første ser vi på departementschefernes mesterlære, deres indbyrdes hierarki, og hvordan embedsmandsrollen har udviklet sig historisk set. Topembedsmændene har bevæget sig længere ind i den politiske rådgivning gennem de seneste 30 år. Det er dels sket, fordi de gode råd efterspørges af ministrene, dels for at undgå, at politisk udnævnte embedsmænd – departementschefens fjende nummer 1 – rykker ind i centraladministrationen for at opfylde lige præcis det behov.

Anden del af Javel, hr. minister fokuserer på kulturen og ledelsesværdierne i de fire nøgleministerier: Statsministeriet, Finansministeriet, Justitsministeriet og Udenrigsministeriet, ligesom vi kigger på de særlige udfordringer i en af de sidste bastioner mod djøfiseringen, det klassiske holdningsministerium Undervisningsministeriet. Vi ser på karrierevejene, magtkampene mellem ministerierne og deres indbyrdes hierarki. Undervejs folder vi et påtrængende problem ud for de fleste statsministre: Hvor skal ideerne til løsningen af landets fremtidige udfordringer komme fra, når hverdagen efter et stykke tid sætter ind for regeringen?

I bogens tredje del beskriver vi samarbejdet mellem politikere og embedsmænd. Vi møder den dårligt forberedte minister, der må overlade det meste til embedsmændene. Og vi overværer, hvordan magtkampe mellem en minister og hans departementschef kan slå ud i lys lue. Her viser vi også, hvorfor en opposition, der har været længe væk fra magten, udvikler mistro til embedsmændene – og hvordan disse forbereder sig på det nye regeringshold. Endelig ser vi på mørkets fyrster – spindoktorerne – og slutter af med at vurdere behovet for politiske embedsmænd herhjemme. Den tanke har mange fortalere, men endnu flere modstandere.

Medierne gør ikke meget ud af at afdække arbejdsprocesserne på Slotsholmen, skønt det netop er ude i ministerierne, at mange ideer ikke bare udvikles, men også detailformuleres. Det er da heller ikke helt let at trænge ind i magtens maskinrum og beskrive det. Topembedsmændene selv foretrækker at holde kortene ind til kroppen, når det gælder hemmeligheden bag deres ledelsesgerning og magt. Ni ud af 20 adspurgte departementschefer har ladet sig interviewe til bogen, hvilket vi er dem taknemmelige for. De øvrige har takket nej eller har ikke svaret på vores henvendelser, hvilket måske er sigende for lysten til at bidrage til transparens i centraladministrationen. Vores hovedkilder er derfor primært politikere, forhenværende departementschefer, en lang række nuværende og tidligere embedsmænd i centraladministrationen, eksperter og journalister. Vi takker alle for de gode input – og har blandt dem valgt enkelte citater ud, som forklarer vores pointer bedre, end vi selv kunne gøre det. Det skal i denne forbindelse nævnes, at Slotsholmen er et karrieremiljø med mange jobskift, år efter år. Vi har valgt de konkrete eksempler – herunder omtale af navngivne embedsmænd og politikere – nøje ud, fordi vi mener, at de har almen gyldighed i forhold til bogens overordnede pointer, også den dag de pågældende beslutningstagere måtte sidde i et andet job.

Vi vil også gerne takke de kyndige mennesker, der undervejs har læst manuskriptet igennem og givet os indholdsmæssigt feedback fra hvert deres verdenshjørne. Det gælder blandt andre Christine Cordsen, chef for Jyllands-Postens politiske redaktion, professor Tim Knudsen, Institut for Statskundskab på Københavns Universitet, Christian S. Nissen, mangeårig topchef i det offentlige samt professor Ove Kaj Pedersen fra Copenhagen Business School. En række andre kritiske læsere har hjulpet med faktuelle detaljer, hvilket vi også påskønner. Også en stor tak til vores dygtige redaktør, Anne Mette Palm, samt direktør i Gyldendal Fakta, Lars Boesgaard.

Vi har bestræbt os på at gøre det komplicerede stof let tilgængeligt og har som ambition, at der lejlighedsvis gerne må trækkes på smilebåndet. I så bred en bog som denne, hvor der dykkes ned i rigtig mange hjørner af centraladministrationen, kan det trods dobbeltcheck af facts formentlig ikke undgås, at enkelte misforståelser kan forekomme. Disse tager vi aldeles på vores kappe, og vi hører gerne herom på nedenstående mailadresser.

Januar 2011

Susanne Hegelund og Peter Mose

sus@susannehegelund.dk, pem@petermose.dk

1. Departementschefernes Klub

En snes højtplacerede embedsmænd er nøglepersoner i magtens Danmark. De er diskrete og mødes helst uden for offentlighedens søgelys. Statsministeriets departementschef er sammen med et par stykker til i Vogternes Råd de centrale figurer, når magten og jobbene fordeles.

„Må departementscheferne møde op i cowboybukser?“ lyder det forsigtigt i røret fra Statsministeriet. „Jow, det kan vel nok gå an,“ mener Læsøs borgmester, da der udgår bud fra hovedstaden om, at der er fint besøg på vej. Rigets fremmeste embedsfolk påtænker at aflægge visit på kommunekontoret på Doktorvejen under deres årlige sommerudflugt. Sådan går det til, at en flok praktisk klædte mænd og kvinder en sensommerdag i 2010 forlader hovedstaden for at drage på diskret ophold på Læsø. Turen til Danmarks mindste kommune er ikke uden strabadser, først fly til Aalborg, så videre til Frederikshavn og derfra færge i halvanden time, før departementscheferne endelig når frem til Læsø.

Kun få af øens knap 2.000 sjæle ved, at det er nogle af landets mest magtfulde folk, der på lejede cykler i adstadigt tempo bevæger sig rundt for at tilbringe et par dage langt væk fra magtens centrum. Skovrideren viser efter mødet på kommunekontoret gæsterne fra København rundt på øen, så de kan besigtige naturen og salthytterne i Saltsyderiet. Turen går også til Strandgaarden Badehotel, der disker op med det bedste, Læsø har at byde på. Prangende er det såmænd ikke, og der er kø, når morgentoilettet skal klares efter en nat i provinsen. I ventetiden er der tid til det vigtigste: netværk.

På øen i Kattegat kan én og anden, der måtte notere sig flokken af fremmede, være i tvivl om, hvad en departementschef egentlig laver, når han ikke cykler rundt på Læsø. De lokale husker, at de holdt en masse embedsmænd beskæftigede, dengang krigen mellem Læsøs gule og brune biavlere rasede og til sidst nåede helt til Slotsholmen i København, hvor der blev udfærdiget dokument på dokument. Men dengang som nu har de på Læsø opfattelsen af, at det er ministeren, der bestemmer.

Det er ikke nødvendigvis rigtigt. Ministre kommer og går i én uendelighed, og de er ikke alle lige skolede til jobbet. Hvem bestemmer så? Det gør blandt andre cyklisterne på Læsø hin augustdag. De er nøglespillere – dem, der sammen med Holger Danske sikrer, at landet klarer sig igennem gode som onde tider. De udøver deres magt bag diskretionens slør med den officielle forklaring om, at „de ikke må skygge for ministeren“. Det er jo ham eller hende, der er valgt og derfor „skal på“. „Ministeren ville ikke bryde sig om, at jeg stillede mig op,“ er holdningen i chefkredsen, og en mangeårig chefembedsmand mindes, hvordan hans minister blev stiktosset, da embedsmanden gik i radioen i stedet for ministeren, som var højt på strå. Godt nok havde ministeren selv sagt nej tak til radioprogrammet, og ganske vist var embedsmanden klogere på emnet. Men episoden lærte ham, at det er bedre at holde sig ude af rampelyset, hvis man vil frem i systemet.

De cyklende departementschefer er en del af en klub på en snes medlemmer, man ikke kan søge medlemskab af. I virkeligheden eksisterer klubben slet ikke. Der er intet kontingent, ingen vedtægter og ingen generalforsamlinger. Ikke desto mindre er dette old boys network, uofficielt kaldet Departementschefernes Klub, en af de mest magtfulde forsamlinger i riget.

Bertel Haarder, indenrigs- og sundhedsminister, Venstre:

Jeg var oprindelig jaloux og nervøs for, om de nu troede, at de skulle regere ligesom under departementschefstyret under 2. Verdenskrig. Siden er jeg blevet dybt beroliget ved, at de sidder sammen, for de holder i virkeligheden sammen på regeringen. De sikrer, at den ene hånd ved, hvad den anden gør. Men jeg husker tydeligt, hvor jaloux jeg var, dengang jeg så en mødemappe med alt det, de skulle tale om. Jeg havde jo ikke hørt om det alt sammen. Det der Sir Humphrey-kompleks lider jeg ikke af længere.

Da klubben ikke eksisterer, har den heller ikke en bestyrelse og formand. Og dog. Den uformelle ledelse udgøres af Vogternes Råd, som den absolutte inderkreds kaldes i de cirkler. Rådet består af de mest indflydelsesrige departementschefer fra de tunge ministerier med overvogteren fra Statsministeriet i spidsen. Ved hans side troner kollegaen fra Finansministeriet. I Rådet kan der sidde et par stykker til afhængig af, om deres minister er højt på strå i regeringen. Det kan typisk være den ledende embedsmand i Udenrigsministeriet, Justitsministeriet eller Økonomi- og Erhvervsministeriet.

Vogternes Råd holder tingene sammen, når politikerne – populært sagt – flipper ud og ikke kan finde ud af at regere. Det er dem, der sikrer, at systemet kører videre. De ligger lige under regeringsledelsen, men ganske uformelt, forstås. Officielt er det altid regeringen, der har bukserne på.

Departementscheferne ser frem til de gemytlige sommerture, som har udviklet sig til at være en del af kittet i Slotsholmens top-netværk. Det er en lejlighed til at hygge sig i et kollegialt forum, som cheferne ikke har mulighed for i hverdagens jag på den lille holm i hjertet af København, hvor Christiansborg og de fleste ministerier er placeret.

Mens departementscheferne er på tur, sidder ministrene tilbage med en utryg fornemmelse. Politikerne har mistanke om, at rødvinen til maden er god, men hvad der ellers er på dagsordenen, har de ingen anelse om. Det mest pinagtige spørgsmål – taler de nu om mig? – er for ubærligt at tænke på for ministeren, når departementscheferne drager af sted.

Frank Jensen, overborgmester, tidligere minister, Socialdemokraterne:

Ministre taler aldrig om, hvad der mon sker på departementschefmøderne. Det er så ydmygende at tale om, at det ikke er ministrene, der bestemmer alt her i verden. Hvis man spørger sin departementschef, får man ikke noget svar. Derfor spørger man ikke.

Det var Statsministeriets departementschef Eigil Jørgensen, der i 1960’erne fik ideen til et uformelt kollegium for chefholdet. I et forsøg på at få centraladministrationen til at tænke mere på tværs delte han topembedsmændene op i tre frokostklubber, som mødtes en gang om måneden. Siden indførtes et årligt vinterseminar med overnatning, hvor departementscheferne i gode rammer kunne drøfte faglige emner samt dyrke socialt samvær. Skjoldenæsholm Slot på Midtsjælland er bedst kendt som en smuk og intens ramme om Thomas Vinterbergs film Festen, men har siden departementschef i Statsministeriet, Peter Wieses, tid ofte lagt elegante rammer til vinterens topmøde. En tur rundt om slottets lille sø kan der også blive tid til, så man på tomandshånd kan vende diskrete emner.

Det store gennembrud i både det formelle og uformelle samarbejde kom under Statsministeriets og Finansministeriets departementschefer Ulrik Federspiel og Anders Eldrup i 1990’erne – ikke mindst efter, at Tamilsagen i 1993 sendte chokbølger gennem departementschefkredsen. Det var ikke længere nok med frokoster og det årlige seminar på Skjoldenæsholm, nu blev også sommerudflugten en vigtig del af netværket. Udflugten, som altså i 2010 fører departementscheferne til Læsø, har mere socialt fokus end vintermøderne. Stemningen er næsten løssluppen, og det faglige indhold er til at overskue. På Læsø skal embedsmændene høre om øens affolkning og færgeforbindelsen – store emner på Kattegatøen, men ikke sager, der ligefrem forstyrrer embedsværkets nattesøvn. Udflugtens formål er først og fremmest at skabe og pleje relationer, som sikrer bedre samarbejde i dagligdagen. Det er for dyrt og ineffektivt, hvis ministerierne kun fokuserer på deres egne søjler. Samarbejde på tværs – koordineret af Finansministeriet og med Statsministeriet på sidelinjen – blev buzzword på Slotsholmen under Anders Eldrup. For den menige minister og departementschef er udfordringen, at de på den konto siden 1993 stille og roligt er blevet endog meget menige, mens regeringstoppen og Vogternes Råd har fået endnu mere magt.

Anders Eldrup, tidligere departementschef, Finansministeriet:

Vi udviklede et fagligt kollegium, så vi departementschefer kunne opfatte os selv som en gruppe. Noget var der i forvejen, men vi gik videre. Vi opdyrkede, at man også skulle opfatte hinanden som kolleger.

Den tværgående, uformelle organisationsmodel medfører, beklager en række ministre, at deres øverste embedsmænd orienterer sig mere mod Stats- og Finansministeriet end mod den fagminister, de i virkeligheden bør tjene. Det understøttes af, at det øverste embedslag siden Eldrups tid i stort omfang er blevet rekrutteret fra Finansministeriets chefskole. Her uddannes bredt funderede allround administratorer, der kan flyttes rundt, som tænker i helheder og accepterer en stærk styring fra de to chefministerier. Skolen er en anden end den klassiske hierarkiske ledelsesskole, som de ældre departementschefer har fulgt. Her kravlede man – måske med en enkelt afstikker – op ad stigen i sit ministerium, som man så til gengæld kendte ud og ind og kæmpede for til sidste blodsdråbe.

Departementschefklubbens sommerudflugter lægges diskret i fjernere beliggende egne af landet som Fejø, Ærø, Anholt, Bornholm, Skagen og Læsø. Turenes strabadser er med til at kitte gruppen sammen. Det var nu sjovt, dengang færgen fra fastlandet ikke kunne gå i havn på Anholt, og departementscheferne under stor ståhej måtte fragtes i land i gummibåde. Da lokale kogekoner senere tryllede med friske jomfruhummere, og vinen kom på bordet, gav dagens genvordigheder blot stemningen endnu et hak opad. Engang nåede holdet også til Koldinghus. Og hvad med dengang, turen under senere nationalbankdirektør Nils Bernsteins ledelse gik til metropolen Berlin med tid til besøg på de politiske in-steder og -cafeer. Desværre nåede rejsen frem til Ekstra Bladets spalter, hvorefter klubben igen søgte mod den ydre hjemlige provins.

På vinterens Skjoldenæsholm-møde hidkaldes en gæst eller to som regel for at inspirere Klubben. Universitetsmennesker, mediefolk og forskellige eksperter giver på skift aktuelle oplæg. I 2010 var det lederen af Det Internationale Energiagentur, Nobuo Tanaka, der kiggede forbi i forbindelse med diskussionen om Danmarks energimæssige fremtid.

Møderne er ministerfri, og stolte er de politikere, som alligevel har fået lov til at komme forbi og tale for departementscheferne. Det har gennem tiden været prominente folk som Mogens Lykketoft og Ritt Bjerregaard, men også Anders Fogh Rasmussen fik adgang til vintermødet i 2002 få måneder efter magtoverdragelsen. Netværket ville gerne høre, hvad statsministeren mente med det systemskifte, han havde sat i gang. Mødet fandt sted på Havreholm Slot i Nordsjælland, og statsministeren opremsede her ganske usædvanligt sine forventninger til regeringens embedshold. Landets øverste leder forventede af sine topfolk, fortalte han, at de var faglige og saglige, at de udfordrede deres grænser som embedsfolk og samtidig bevarede deres integritet. Ikke mindst bad han klubmedlemmerne om at være så musikalske, at de selv kunne spille videre, når ministeren havde nynnet en strofe. Knivskarp var han i sit oplæg, helt anderledes end tidligere statsministre, mindes deltagere i mødet, der af hans noter kunne se, at statsministeren selv havde forfattet talen.

De eksterne oplægsholdere melder samstemmende tilbage om en noget speciel kreds at tale for. Der er en klar rangorden, topcheferne skæver hele tiden til formanden fra Statsministeriet for at afkode hans holdning, så man kan lægge sig på linje. Der spørges høfligt til oplægsholderens tanker efter endt oplæg, men der diskuteres ikke, mens gæsten er til stede. Det må ikke hedde sig, at der kan være uenighed i gruppen. En foredragsholder mindes – efter at have holdt et oplæg, der udfordrede departementschefernes rolle, og hvor der var optræk til debat – at nestor i korpset, Justitsministeriets Michael Lunn, stilfærdigt konstaterede: „Din taxa er vist på vej, så mon ikke vi skal slutte her.“ Og så blev der ikke talt mere om dén sag.

De to årlige seminarer er imidlertid kun en lille del af Klubbens relationer. De løber på hinanden i én uendelighed på Slotsholmen. Ikke mindst Vogternes Råd ses flere gange om ugen, når de skal forberede møderne i regeringens mest magtfulde udvalg, Koordinationsudvalget og Økonomiudvalget. Og for at pleje det uformelle er der en gang om måneden fælles departementschef-frokost, som går på tur. Også her er det Statsministeriets departementschef, der har snor i rækkefølgen. Typisk deltager 12-15 personer i de månedlige frokoster, hvor værten finder på et aktuelt emne, der kan inspirere kollegerne. Overordnede diskussioner om „god ledelse“, personaleudvikling og coaching bruger flokken ikke meget tid på. Flere af departementscheferne har været i front, hvad angår udvikling i offentlig ledelse, men den slags aktiviteter henlægges til Forum for Offentlig Topledelse og andre netværk, så den fælles departementscheftid kan bruges på aktuelle politiske og administrative temaer. De er børn af New Public Management, fænomenet som siden 1980’erne har været mantraet i offentlig ledelse. Ministrene tales der ikke om, det er ganske vist. Det gentages så ofte, at det virker påfaldende. En departementschef kan dog komme med et hint til en kollega, hvis dennes minister er på „vej ud i hegnet“ i en eller anden sag. I mindre fora drøftes også udfordringer i dagligdagen med de forskellige ministre: Embedsværket søger råd hos hinanden, udfordringerne er i et vist omfang identiske.

Ud over de netværk, der styres af de tungeste departementschefer, er der fra gammel tid tradition for en subkultur af undernetværk. Den nu hedengangne „Te-klubben“ havde sit navn efter tidspunktet sidst på eftermiddagen, hvor klubbens medlemmer mødtes til „blid tale i den blå time“. „De Unge Løver“ opstod som en reaktion på stærke departementscheftyper som brødrene Eigil og Erling Jørgensen, Niels Madsen og Peter Wiese. Et hold yngre departementschefer følte sig trådt på og dannede klubben, der kunne bearbejde „problemet“ på en forholdsvis uskyldig facon. Ingen af dem var, trods medlemskabet, i tvivl om, hvornår de skulle rette ind.

Djøf’erne

Professoren kaster et blik ud over de nye statskundskabsstuderende. Hvem af dem ender som officielle beslutningstagere, politikere? Og hvem mon bliver de uformelle herskere, embedsmænd? Professoren behøver ikke forelæse mange minutter, før han har et tydeligt billede af, hvem der har en kommende politiker i maven, og hvem der i stedet rummer en embedsmand. De første har noget smarthed over sig. Professoren kan se det alene på den måde, de kigger efter pigerne på. Der er et showgen over dem. De viser sig, når de tager ordet, som regel at være polemiserende DSU’ere, VU’ere eller højtråbende typer fra en af de andre ungdomspolitiske organisationer. Den anden gruppe studerende lader roligt de smarte være midtpunkt for begivenhederne, mens de selv diskret tager bestik af situationen. Flere af dem er tydeligvis løsningssøgende analytikere. Også blandt de tænksomme typer er der politisk aktive folk. De reklamerer ikke med det på samme måde som gavtyvene, men de studerende husker udmærket, hvem der var aktive i hvilket parti, når de senere rykker ind i den offentlige ledelse. Det er en god baggrundsinformation at have med sig.

De kommende politikere og embedsmænd nede blandt professorens studerende kan roligt indstille sig på at komme til at arbejde sammen i mange år. De vil mødes på Slotsholmen, rundt om i kommuner og regioner og sammen lægge rammerne for Danmark. Politikerne, dem kender de fleste danskere fra fjernsyn og aviser. Enkelte møder vi fredag efter fredag i underholdningsshows på de store kanaler, inderkredsen optræder fast i nyheds- og debatudsendelser, mens det store flertal markerer sig mere stilfærdigt i læserbreve og i lokale fora. Til fælles har politikerne, at de skal genvælges og har brug for at være populære.

Det eneste, danskerne ikke behøver være bekymrede for, er, at Danmark ikke bliver regeret, uanset hvem der sidder i regering. Det er embedsmændene garanten for. Med departementscheferne i spidsen sikrer de diskret kontinuiteten, også hvis deres minister viser sig ikke at leve op til basale krav for at kunne bestride embedet og måske har opnået posten ved et tilfælde.

Departementscheferne er alle akademikere. De fleste er uddannet i statskundskab som cand.scient.pol.’er eller i økonomi som cand. polit.’er. Sådan har det ikke altid været. Endnu i begyndelsen af Poul Nyrup Rasmussens tid som statsminister var en topchef på Slotsholmen for det meste cand.jur. Men juristerne har i en årrække været på vej ud som offentlige topledere, mens først økonomer og siden de samfundsuddannede generalister med scient.pol.’erne i spidsen har etableret sig som den nye elite.

Juristernes deroute har skadet grundigheden i lovarbejdet, hævdes det, men hvad man har mistet i gammeldags faglighed opvejes af, at den overordnede ledelse er blevet stærkere. Syv af de cyklende 19 departementschefer på Læsø er jurister, seks er cand.polit.’er, mens de resterende seks er cand.scient.pol.’er. Juristernes generelle nedtur på Slotsholmens chefposter bekræftes af tallene. I 1993 var 57 procent af centraladministrationens direktører, afdelingschefer og departementschefer jurister. 16 år senere var procentandelen faldet til 32, viser en opgørelse, som embedsmændenes fagforening Djøf har lavet til denne bog. Økonomerne udgjorde både dengang og nu en tredjedel af toplaget. Højdespringeren er de samfundsuddannede, typisk scient. pol.’er, der i 1993 var en minoritet på seks procent, men i 2009 vokset til 22 procent.

Ministre forgår, men departementschefer består, lød det i mange år. Sådan er det ikke længere, for også departementschefer forgår hurtigere end før: For den enkelte er det ikke længere attråværdigt at sidde et helt liv i samme ministerium på den samme post, som man måske endda slet ikke er egnet til at bestride længere. Men også den øverste ledelse presser på for at få gang i rotationen. Det er et opgør med det gamle karrieremønster, hvor man var superskarp på ministeriets faglige område.

Det bedste nyere eksempel på hine tiders chefskole er Slotsholmens lovmester, Justitsministeriets Michael Lunn, som vi beskriver i kapitlet Paragrafrytterne. Han begyndte som nyuddannet jurist i ministeriet i 1968 og bevægede sig, som det hør og bør opad i systemet. I 1983 blev han departementschef i Energiministeriet efter datidens tradition, hvor topcheflaget ofte kom fra Justitsministeriet. Otte år senere vendte han som en naturlig ting hjem til Justitsministeriet som departementschef.

Peter Lofts karriere er ligeledes formet efter tidligere tiders opskrift. Som færdiguddannet jurist gjorde han fra 1980 karriere i Skatteministeriet, indtil han 13 år efter kunne kalde sig departementschef for ministeriet. Det eneste usædvanlige i Lofts tilfælde er måske, at han hænger rock-plakater op på departementschefkontoret. Ellers følger han datidens karrieremønster med at holde sig inden for sit eget område. Der er ikke det hjørne i skattelovgivningen, Loft ikke har styr på, og han er en af de få departementschefer, man lejlighedsvis kan møde i pressen, når en indviklet tekst skal redes ud. Loft har formået at leve op til Anders Fogh Rasmussens ønsker om at parre gamle dyder med nutidige krav. Der skal tænkes i koncerner, der skal effektiviseres, og der skal i overført betydning kunne sættes fuldt knald på ministeriets eget anlæg, når ministeren nynner en melodi. Under Loft har skattevæsenet ikke bare symbolsk skiftet navn til Skat. Arbejdsgangene er også undervejs systematisk omorganiseret. Korrespondance er flyttet fra papir til digital kontakt, og den lokale skattemedarbejder nede på kommunekontoret er for længst skiftet ud med centrale skattefolk langt pokker i vold. Peter Lofts karriereforløb er imidlertid gårsdagens mønster.

Uffe Toudal Pedersen, departementschef, Videnskabsministeriet:

Da jeg startede i 1981, var det nærmest utænkeligt, at man tog en departementschef uden for ministeriet. Det kom så i firserne, og det er en god ting.

I dag går vejen til toppen ikke længere hierarkisk opad i dit eget ministerium. Et topjob nås ved at bevæge sig rundt på tværs, gerne med en baggrund i Finansministeriet eller – måske en kommende trend for topchefer? – Statsministeriet. Et job i udlandet eller en afstikker i kommuner og regioner kan også give point, hvis drømmen er et topjob på Slotsholmen.

Sophus Garfiel er det mest markante eksempel på det ny århundredes departementschef: Han begyndte karrieren i Udenrigsministeriet i 1994. Her var den unge cand.polit. blot et par år, og i stort set samme hast nåede han gennem fire andre ministerier, herunder de tungeste: Finans- og Statsministeriet. Også Økonomiministeriet og Indenrigs- og Sundhedsministeriet har hurtigløberen været forbi. Det var bare et spørgsmål om tid, hvornår han kom op i A-kæden, og det skete, da hans mentor, Statsministeriets departementschef Karsten Dybvad, i 2010 tilbød ham at få fod under eget bord som øverste embedsmand i Undervisningsministeriet. Garfiel er altid parat til forandring og har ikke bare blikket rettet mod sit eget område, men også mod Finans- og Statsministeriet.

Sophus Garfiel, departementschef, Undervisningsministeriet:

Jeg er blevet ansat på, at jeg har kendskabet til, hvordan Slotsholms-maskineriet spiller sammen.

Til den nye skole kan også regnes Kristian Wendelboe og Thomas Egebo. Cand.polit. Wendelboe pendlede i mange år mellem det regionale system og Finansministeriet. I 2008 hentes han ind som departementschef i Velfærdsministeriet. Klima- og Energiministeriets departementschef Thomas Egebo er en anden nutidig karriere-profil. Cand.polit. Egebo gik fra 1988 udlandsvejen og tog en række år i den økonomiske organisation OECD ind imellem sine karrieremæssige ryk i Finansministeriet. Hans departementschefkarriere begyndte i Trafikministeriet, men han var opmærksom på ikke at blive hængende for længe. Også Egebo har blikket stift rettet mod Finansministeriet.

Thomas Egebo, departementschef, Klima- og Energiministeriet:

Det er godt at beskæftige sig med nye ting. Jeg endte med at være seks år i Transport- og Energiministeriet, og så begynder man at skulle forholde sig til noget, man selv har fundet på engang! Når du får noget nyt, får du ny energi. Du ser måske tingene med andre briller. Jeg er vokset op i Finansministeriet og har på den måde samtidig et vist indblik i, hvad der foregår. Jeg tror, det er befordrende for samarbejdsmiljøet, at jeg kan forholde mig til, hvad kollegerne beskæftiger sig med.

Egebo er en af de få, som har sagt ja til at gå på tv. Det skete, da en penibel medarbejdersag i forbindelse med Klimatopmødet spidsede til. Men da tv’s sendevogn når frem til Fyn, hvor departementschefen befinder sig til familiekomsammen, kan vognens parabol ikke få satellitforbindelse, og det direkte tv-interview må aflyses midt i udsendelsen. Ind imellem har man, også som højt placeret chef i det offentlige, lov at være heldig.

Rekrutteringsmønstret brydes dog lejlighedsvis, når irritationen over Finansministeriets ambassadører, som sættes ind overalt, bliver for udtalt. Da forsvarsminister Søren Gade skulle have ny departementschef, ville han under ingen omstændigheder følge tidens trend og tage én fra Finansministeriet. Budgetbisserne har konstant kig på Forsvarsministeriet, og Gade ville ikke have spioner ind i sit system. Han ledte derfor med lys og lygte for at finde en topembedsmand med en helt anden baggrund og fik øje på Lars Findsen, chef for Politiets Efterretningstjeneste. Findsen er jurist og har gjort tro tjeneste op gennem Justitsministeriets rækker, før han endte i PET. Her har han fremstået som en moderne chef, ikke mindst sammenlignet med Forsvarets Efterretningstjeneste, som Gade selv kender lidt til.

Udnævnelsen

Det er manden i spidsen for Vogternes Råd, der har hånd i hanke med, hvem der udnævnes til departementschefer. Når en af regeringens ministre skal have ny topchef, er det derfor Statsministeriet, der kommer med et vink om, at denne eller hin embedsmand kunne være en mulighed.

Marianne Thyrring er afdelingschef i Miljøministeriet, da hun en dag kaldes over i Statsministeriet til daværende departementschef Karsten Dybvad. Har hun overvejet situationen i Miljøministeriet, nu hvor hendes departementschef Erik Jacobsen skal være direktør for Det Kongelige Teater? Jo, det har hun da. Dybvad spørger så til hendes evner og interesse for at samarbejde med andre ministerier, og også her svarer Thyrring, at det har hun da mægtig lyst til. I mellemtiden sendes et jobopslag ud med kort frist, og herefter taler Dybvad med miljøministeren, den nyudnævnte, kun 31-årige Troels Lund Poulsen. Denne har brug for én, der kender både Miljøministeriet og de ministerielle arbejdsgange. Ministeren siger god for Thyrring og tilbyder hende officielt jobbet. Herefter går turen så til regeringens ansættelsesudvalg, som med statsministeren i spidsen skal godkende alle nye departementschefer. Godkendelsen forløber uden problemer, og så kan den officielle pressemeddelelse sendes ud: „Regeringens Ansættelsesudvalg har i dag efter indstilling fra miljøminister Troels Lund Poulsen (V) udnævnt Marianne Thyrring som departementschef i Miljøministeriet.“

Marianne Thyrring, departementschef, Miljøministeriet:

Jeg opfatter det sådan, at selve ansættelsessamtalen var den med Karsten Dybvad. Han vender jo tilbage til miljøministeren og siger, at nu har jeg talt med den dame, og det lyder alt sammen meget fornuftigt. Når man har været afdelingschef på Slotsholmen i en årrække, indgår man i alle mulige gruppearbejder og styregrupper, så Dybvad havde vel en fornemmelse af mine faglige og ledelsesmæssige kvalifikationer. Vi departementschefer har generelt en god fornemmelse af, hvem der er i afdelingschefmassen. Sådan oplevede jeg i hvert fald min egen ansættelse.

Med Thyrrings ansættelse afhjælper regeringens ansættelsesudvalg et andet pinagtigt problem, nemlig mandehørmen i departementschefklubben. Klubben er pr. tradition en herreforsamling, kun ganske få kvinder er i tidens løb nået til tops. Efter Thyrrings udnævnelse er der to kvinder i det øverste lag, men ingen af dem er nået op i Vogternes Råd.

Hvis den afgående departementschef er i good standing, kan også han have et ord med i spillet om, hvem der skal være hans efterfølger. Da Uffe Toudal Pedersen overtog departementschefposten i Videnskabsministeriet, spillede den afgående departementschef, Leo Bjørnskov, en vis rolle, mens videnskabsminister Helge Sander først kom ind senere i processen.

For en ny minister er det svært at danne sig et overblik over kandidaternes kvalifikationer, hvorfor Statsministeriets indflydelse er ganske stor. Dette går dog langt fra altid op for den enkelte minister.

Claus Hjort Frederiksen, finansminister, Venstre:

Vi får en række kandidatmuligheder, men det er ministeren selv, der træffer den endelige afgørelse. Det er ikke sådan, at man stopper én ned i halsen på dig. Der skal være en god kemi mellem departementschefen og politikeren.

Garvede ministre med mange års Slotsholms-erfaring har selv stærke meninger om, hvem de ønsker. Da Ulrik Federspiel forlod posten som Udenrigsministeriets øverste mand, var der flere om buddet til at overtage den attraktive post. Daværende udenrigsminister Per Stig Møller gik selv i aktion og ringede til Danmarks EU-ambassadør, Claus Grube, for at gøre opmærksom på, at stillingen snart ville blive slået op. Sådan gik det til, at Grube i 2009 fik posten tildelt af den konservative nestor.

Da Anders Fogh Rasmussen snuppede Finansministeriets departementschef, Karsten Dybvad, over i Statsministeriet, følte daværende finansminister Thor Pedersen, at det var tid til lidt venskabelig payback. Thor Pedersen havde allerede dengang blik for Christian Kettel Thomsen, som tidligere havde været i Finansministeriet, men på det tidspunkt sad i Statsministeriet. Så det var „noget for noget“, da Kettel i 2005 igen hentedes hjem til Finansministeriet, nu som departementschef.

Fem år bliver det til, før Kettel igen sætter kursen mod Statsministeriet for at blive statsministerens nærmeste medarbejder. Så er der igen brug for en frisk mand i toppen af Finansministeriet. Det bliver David Hellemann, der vender tilbage efter at have prøvet andre græsgange i Danmarks Radio nogle år. Hellemann når at være ude i et velhonoreret konsulentjob nogle få uger efter sin DR-tid, inden ministeriet kalder. Måske godt det samme, at han knap når at vænne sig til den gode hyre, før de offentlige lønninger igen venter.

Sikkerheden i topjobbet er ikke, hvad den har været, men systemet sørger godt for sine tro tjenere. De typiske muligheder for en pæn retræte er enten et fint job i spidsen for et offentligt selskab eller en stilling som kommitteret i et ministerium. Igen er Statsministeriets departementschef inde i billedet. Det handler for ham om hele tiden at have et overblik over, hvor der er passende exit-muligheder for klubbens medlemmer, når de enten ikke er ønskede mere på Slotsholmen, eller selv gerne vil takke af. I 2010 bliver Undervisningsministeriets departementschef Niels Preisler, kort tid efter at hans minister Bertel Haarder har fået en ny ministerpost, således direktør for Statsforvaltningen Hovedstaden, der – tilfældigvis – hører under Haarders nye domæne i Indenrigsministeriet.

Been there, done that – sådan kan det for den moderne generation af departementschefer føles, når man har siddet på posten nogle år. Socialministeriets Christian Schønau går som kun 43-årig til jobbet som hofchef for kronprins Frederik og kronprinsesse Mary, en stilling der ikke slås op på jobsiderne. Næsten samtidig bliver Statsministeriets departementschef, Karsten Dybvad, selv direktør i Dansk Industri; også den havde de færreste set komme. Det meste af 2010 bliver der samtidig arbejdet aktivt for at skaffe en departementschef, der har gjort sig ud til bens, et passende direktørjob. Man forsøger at finde plads i en af de styrelser, der ofte bruges som elefantkirkegård.

En anden mulighed er at blive kommitteret. Det er en slags seniorkonsulentpost uden personaleansvar og daglig ministerbetjening. Retrætejobbet er en velkendt måde at placere tidligere departementschefer på, så det ser pænt ud udadtil, men også kan give interessante og meningsfulde opgaver til ekscheferne, så deres erfaring udnyttes nogle år endnu. Exitstrategien blev sat i system under Anders Eldrup. Skulle man stille ledelsesmæssige krav til topcheferne, skulle der også være en meningsfuld exit.

42+ - den diskrete ekstra lønramme

Lønrammer betyder meget i den offentlige sektor; det handler om penge, men også prestige. Man skal helst være „indplaceret“, som embedsmændene kalder det, højt oppe. Den øverste lønramme har i mange år heddet 42. Det er her, Vogternes Råd hører til. Men lønnen er ikke tidssvarende, har topembedsmændene gang på gang påpeget, så på behændig vis og uden den store offentlige opmærksomhed har systemet fået en udvidelse opad for at kunne løfte topchefernes løn. Der er simpelt hen oprettet en ekstra, diskret lønramme til Vogternes Råd, 42+ hedder den. De øverste chefer i de fire gamle ministerier – Stats-, Finans-, Udenrigs- og Justitsministeriet – er stilfærdigt rykket op som faste medlemmer i 42+-ligaen. Økonomi- og Erhvervsministeriets departementschef Michael Dithmer er ligeledes blevet forfremmet til 42+, men det skete gennem en personlig opgradering, og ikke fordi hans ministerium i sig selv berettiger til det. Den daværende konservative chef, Bendt Bendtsen, ville ikke af med Dithmer, da denne havde udsigt til et bedre job end hos Bendtsen. I stedet blev Dithmer belønnet med den personlige oprykning. Hermed fik han også glæde af det særligt attraktive gode for 42+-cheferne: fri bil med chauffør.

En vis nydelse ved diskret at udøve magten med stive overlæber er i sig selv en stor del af drivkraften i arbejdet. Ligeledes kan følelsen af at være små guder i deres egne systemer også medvirke til, at embedsværket arbejder i så mange timer ugentligt, at det vil være en dårlig idé at begynde at regne timelønnen ud. Grundlønnen er på 1,3 million for 42+-cheferne, mens de andre, hvis lønforhøjelser inderkredsen i Vogternes Råd har hånd i hanke med, må nøjes med godt 1,1 million kroner. Oveni er der personlige tillæg på mellem 250.000 og godt 600.000 kroner. Hertil kommer engangsvederlag mellem 60.000 og 120.000 kroner. Årshyren forekommer nok fiskeren på Læsø skyhøj, men det er den ikke sammenlignet med private toplønninger.

Samlet set tjener den højestlønnede departementschef, Statsministeriets Christian Kettel Thomsen, i 2010 i alt 2.025.543 kroner. Kettels lavest gagerede kollega i et af fagministerierne indkasserer 1.322.189 kroner for sit arbejde. Oveni kommer tjenestemandspension og et pensionsbidrag. Det er langt fra en slavehær, der står i spidsen for de store butikker på Slotsholmen. Men ej heller er det en løn, der tiltrækker folk, der udelukkende ser på pengene.

Litteratur

„Ansvaret“ af Jens Peter Christensen. Fra Udsyn og fremsyn. En jubilæumsbog om Djøferne. Jurist- og Økonomforbundets Forlag 2009.

„Arbejdspapir om danske ministres parlamentariske, uddannelsesmæssige og erhvervsmæssige baggrund“. Anna Solvej Bach Sørensen. Institut for Statskundskab, Københavns Universitet 2010.

Bag de røde mure. Hans Henrik Høgsbro Østergaard. Finansministeriet 2007.

„Betænkning 1354/1998“. Udvalget om forholdet mellem minister og embedsmænd.

„Betænkning 1443/2004“. Udvalget om embedsmænds rådgivning og bistand til regeringen og dens ministre.

„Den danske EF-beslutningsproces i praksis“. Jørgen Ørstrøm Møller. Nordisk Administrativt Tidsskrift, Nr. 3, 1982.

Den europæiske skrue. Demokratisk dynamik i Danmark og Sverige. Ove K. Pedersen og Tore V. Olsen. Jurist-og Økonomforbundets Forlag 2008.

Den store koordinator. Finansministeriet som moderne styringsaktør. Lotte Jensen. Juristog Økonomforbundets Forlag 2003.

„Djøficering – myte eller realitet?“. Peter Dahler-Larsen og Niels Ejersbo. Magtudredningen 2003.

„Dårligt klima? Regeringens forberedelse af klimakonferencen“. Speciale af Heilesen og Willer. Institut for Statskundskab, København Universitet 2010.

„Embedsmanden – i klemme mellem jura og politik?“ af Jens Peter Christensen. Fra Politisk ukorrekt, Festskrift for professor Jørgen Grønnegård Christensen. Aarhus Universitetsforlag 2004.

„Embedsmænds rådgivning og bistand“ af Jens Peter Christensen. Fra Forvaltningsretlige perspektiver. Peter Blume, Carsten Henrichsen, Steen Rønsholdt. Jurist- og Økonomforbundets Forlag 2006.

Etik-betænkningen. DJØFs fagligt etiske arbejdsgruppe. Jurist- og Økonomforbundets Forlag 1993.

Farvel til Slotsholmen. Hans Engell. Gyldendal 2008.

Fogh. Historien om en statsminister. Anne Sofie Kragh. People’s Press 2004.

Folkeskolen. Temanummer om Undervisningsministeriet, december 2007.

Fra folkestyre til markedsdemokrati. Tim Knudsen. Akademisk Forlag 2008.

Fra psykopatklubben. Erik Ib Schmidt. Gyldendal 1993.

Gave og opgave. Arne Melchior. Aschehoug 2002.

Håndbog for Statsministre. Susanne Hegelund og Peter Mose. Gyldendal 2007.

Kampen om klimaet. Per Meilstrup. People’s Press 2010.

Lykketoft. Thomas Larsen. Børsen 2003.

Magt og demokrati i Danmark, Hovedresultater fra Magtudredningen. Lise Togeby, Jørgen Goul Andersen, Peter Munk Christiansen, Torben Beck Jørgensen og Signild Vallgårda. Aarhus Universitetsforlag 2003.

Magten på Borgen. En analyse af beslutningsprocesser i større politiske reformer. Christian Albrekt Larsen og Jørgen Goul Andersen. Aarhus Universitetsforlag 2004.

Magt & Oplysning, Folkeskolen 1950-2006. Stefan Hermann. Unge pædagoger 2007.

Mandariner og ministre. Jørgen Grønnegård Christensen. Politica 1983.

Min krønike – 1932-1979. Knud Heinesen. Gyldendal 2006.

Nyrup. Henrik Qvortrup og Niels Lunde. Aschehoug 1997.

Parlamentarismen – hvem tog magten?. Gorm Toftegaard Nielsen (red.). Aarhus Universitetsforlag 2001.

Politik i praksis. Aage Frandsen. Jurist- og Økonomforbundets Forlag 2006.

Politik og forvaltning. Jørgen Grønnegård Nielsen, Peter Munk Christiansen, Marius Ibsen. Academica 2006.

Politik til tiden. Flemming Hansen. Forlaget Sohn 2008.

Poul Schlüter – en biografi. Michael Kristiansen, Thomas Larsen, Michael Ulvemann. Spektrum 1992.

Projekt Løkke. Tanja Frederiksen og Sigge Winther Nielsen. Gyldendal 2010.

Præsidenten. Foghs Danmark 2001-2009. Troels Mylenberg og Bjarne Steensbeck. Gyldendal 2009.

På ministerens vegne – at styre og lede i statens tjeneste. Christian S. Nissen (red.). Handelshøjskolens forlag 2009.

På ministerens vegne. Rolf Geckler og Jørgen Grønnegård Christensen (red.). Gyldendal 1987.

På Slotsholmen. Hans Engell. Aschehoug 1997.

På sporet af magten. Peter Munk Christiansen og Lise Togeby (red.). Magtudredningen. Aarhus Universitetsforlag 2003.

Regering og embedsmænd. Tim Knudsen (red.). Systime 2000.

Regeringsrokader er overvurderede – analyse af 30 rokader siden 1961. Kenneth Thue Nielsen og Peter Mose. Politiken 6.6. 2010.

Sporskifte – 1980-2003. Knud Heinesen. Gyldendal 2008.

Væk fra afgrunden. Finansministeriet som styringsaktør. Lotte Jensen. Syddansk Universitetsforlag 2008.

Sikken et liv. Poul Schlüter. Aschehoug 1999.

Statsministeriet i 75 år. Statsministeriets jubilæumsudvalg 1989.

af samme forfattere

Håndbog for statsministre, 2006

Javel, Hr. Minister

Susanne Hegelund og Peter Mose

1. e-bogsudgave 2013

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Lene Højland Bergh-Hansen

ISBN 978-87-02-12817-8

© Susanne Hegelund, Peter Mose og Gyldendal 2011

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk