Klaus Rifbjerg

Nøleren

Roman

Gyldendal

1.

Da jeg skråede over gaden, tænkte jeg ikke alene på mit held, som sædvanlig gik jeg med en følelse af, at jeg ikke alene var dér, hvor jeg var, men også et sted i fortiden. Det er en ikke udelukkende ubehagelig fornemmelse, men stænkedes i øjeblikket til med resterne af den irritation, jeg havde oplevet, da jeg hev i døren til maleriforretningen og opdagede, at den var lukket. Selvfølgelig burde jeg have indset, at muligheden af, at den kunne være lukket, var stor. Det var mellem jul og nytår, en af de absurde hverdage i ferien, man aldrig kan finde ud af. For det første, fordi man er træt (for megen mad, for meget druk), og for det andet, fordi der ingen rigtig forskel er på hellig og søgn, særlig når man som jeg ikke er hellig.

Men heldet da? Jo, da jeg gik dér og ærgrede mig over, at jeg var kørt forgæves, kom jeg i tanke om, at jeg faktisk trængte til at blive klippet. Og da jeg samtidig fik øje på en salon på den anden side af gaden, steg humøret. Ét slag var tabt, her lå muligheden for at vinde et nyt. Hvis jeg var heldig. Og det med heldet er vigtigt, for jeg er som de fleste mennesker meget afhængig af heldet. Samtidig er jeg – som sagt – måske i højere grad end de fleste fanget i en fortidssnare, der er helt konkret. Selv med lukkede øjne ville jeg være i stand til at beskrive kulissen omkring mig, og hvad mere er, jeg ville kunne udvide den til også at omfatte andre kvarterer, andre huse, andre værelser, andre rum, stuer, trapper, vinduer, senge, potteplanter, dørmåtter, gasapparater, toilethylder, vandhaner, skraldespande og den grå masse, man skraber ud under køkkenvasken, samt duften af en pudderkvast, der blidt duppes mod en kind. En bestemt kind. Og høre det raffinerede smæk, når pudderdåsen lukkes og forsvinder ned i den lille taske, der lå inden i den store taske, jeg købte til hende i Stockholm en iskold morgen, hvor jeg var vågnet op i hotelsengen og opdagede, at den var fuld af hårnåle.

Jeg var heldig, for da jeg kom over på den anden side af gaden, så jeg, at der var lys i salonen, og da jeg stak hovedet helt hen til ruden i døren, fik jeg øje på frisøren, der stod foran et af de store spejle og betragtede sig selv. Han var alene, der var ingen kunder, og det fremgik tydeligt, at han benyttede sig af chancen og ensomheden til at observere sig selv, og da det af hans holdning fremgik, at denne beskæftigelse ikke var uden nydelse, sagde det allerede noget om ham. Jeg skubbede døren op og spurgte hurtigt, om han mon havde tid til at betjene mig. Hvis jeg ikke var, som jeg er, ville jeg måske have brugt hans navn, for over spejlglasruden til forretningen stod der på glasskiltet „Salon Bent“.

Uden særlig hast vendte han sig fra spejlet (hvori han allerede måtte have kunnet se mig) og sagde, at det var i orden, og før jeg fik set mig om, havde jeg fået frakken af og var blevet anbragt i stolen med frisørslaget om overkroppen. Ud over Bent – hvis han altså for alvor hed Bent – kunne jeg se mig selv i spejlet. Synet er ikke overraskende, man vænner sig til at se en ældre herre udstyret med ens egen identitet, selvom det føles ydmygende ikke at kunne gøre noget ved det. Men der er udveje, og her kunne jeg tillade mig at holde øje med Bent.

Han var en lille mand med et næsten firkantet ansigt og bølget, gråt hår, som han overraskende havde ladet gro ud over skjorten i nakken som en lille koket bølge. Han var iført en grå cardigan med lynlås, og da han havde tilbudt mig formiddagsaviserne, og jeg havde afslået, fordi jeg ikke kan læse en linje uden briller, begyndte han at tale. Samtidig bevægede han sig rundt om mig rullende på fodbalderne som en bokser. Af talestrømmen fremgik det, at han havde været både udsmider og vægtløfter, men først og fremmest at han aldrig i livet havde begået en eneste af de dumheder, alle andre begik. Som udsmider havde han aldrig smidt nogen ud, aldrig blandet sig i et slagsmål, altid været i stand til at tale folk til rette, og som vægtløfter havde han holdt sig på kilometers afstand af enhver form for piller, hormoner og andet djævelskab. Derfor var det ham, der var frisk, og de andre, der sad tilbage som visne gulerødder med slatne muskler og ødelagte indvolde. Han talte om Thorkild og Hilmar og Sjasen, som om det også var mine personlige bekendte.

At sidde i den frisørstol var som at sidde i en centrifuge med nedadrettet sug. Ikke kun fordi det så tydeligt fremgik, at Bent hører til de skurke, som i kraft af et vældigt indre underskud føler sig forpligtet til ikke bare et minut eller ti at fremhæve egne fortræffeligheder på bekostning af andres uformåenhed, men et helt liv, og dernæst fordi jeg som sædvanlig røg ind i en associativ stime, hvor et helt livs barberer og frisører trådte frem i bengalsk belysning som den samling banditter, de i min bevidsthed altid har været, jeg ved ikke hvorfor. Måske fordi de alle sammen har følt sig forpligtet til at underholde mig, betjene mig, komme mig i møde, men hele tiden i virkeligheden har pønset på at slå mig ihjel med alle deres rædselsfulde, skarpslebne instrumenter. Eller måske mest af alt med deres snak.

Mens jeg fulgte Bent i spejlet, var det tydeligt, at han var i færd med at klæde sig af. Uden at ane det smed han ord for ord en klud. Til sidst var der ikke så meget som en vægtløfters lændeklæde tilbage. Han havde smidt sig selv ud og lå på gulvet uden en trevl. Jeg burde måske i den anledning have haft ondt af ham, men hvordan var det muligt, når han i den grad havde udleveret sig selv som skurk, ja, som et regulært monster? Selv med opbydelsen af al min automatiske medmenneskelighed var jeg ikke i stand til at finde så meget som ét forsonende træk ved Bent, ja, ikke engang hans jargon, der dog rummede en vis gammelkøbenhavnsk zünftighed, kunne vække min overbærenhed. Med en serie anerkendende, falske kvæk havde jeg apprecieret hans beretning, nu sad jeg med aske på tungen.

Men jeg sad også på en plade lagt op på barberstolens armlæn og så mig selv i et andet spejl i en anden tid. Der var mere projektør på, eller også var årstiden en anden, et strålende forår udenfor, grønne blade, der bevægede sig i vinden, solblink i spejlglas, men jeg var bange og ikke ikke-bange som nu. Bents måde at slå ihjel på angreb intellektet, dengang var rædslen konkret, for hvad var det, de ville med mit hår, og hvordan skulle jeg kunne beskytte mig, når jeg sad dér snøret inde, bastet og bundet, underlagt voksne menneskers uberegnelige forgodtbefindende og deres truende, livsfarlige instrumenter? Jeg havde hørt om fanden, og selvom mester smilede, var det tydeligt, at han haltede, hvad ingen nævnede eller nogen nogen sinde kunne finde på at tale om. Hvorfor? Det anede jeg ikke, men det var mere end sandsynligt, at der inden i den brune støvle var en hov.

Ingen har kunnet forklare, hvorfor faget hælder mod det lascive. Jeg har aldrig helt forstået frisørens rolle som småsjofel ruffer. Hans hænder i håret er udtryk for en betalt intimitet på kanten af det seksuelle, og han er også pr. tradition formidler af det, man før i tiden kaldte „gummi“, men hvorfor det ligefrem skulle belaste frisørkæden „Figaro“ med en fornemmelse af, at dér skulle man under ingen omstændigheder sætte sine ben, forstår jeg ikke. Måske havde det noget at gøre med, at hos „Figaro“ kunne man blive klippet for ti øre, altså billigt, men er det nok?

I „Salon Bent“ var det imidlertid alt sammen tydeligt, han var én af slagsen, muligvis en undskyldelig sjover, men ubetinget en sjover. Hvad han sagde om sin tid som udsmider, afslørede ham ud over kanten til det groteske:

– Fa’n, du, der sad de jo, det var jo det, jeg sagde, hva’ ska’ der være ballade for, ka’ I ikke se, det er jer, kællingerne venter på, der er fisse hele vejen rundt, det sagde jeg sgu te’ dem, og lidt efter forstod de det. Men da var min kammesjuk, eller ham jeg arbejdede sammen med, og som sku’ ha’ hjulpet mig, han var stukket af, du, og dér stod jeg og sku’ klare det hele alene, men jeg blev ved, jeg gik hen te’ dem, du, og så sagde jeg lige ud: Hva’ ska’ I med øretæver, hvorfor banker I hinanden, når der er fisse å’ få i massevis, hvad ska’ det te’, sa’ jeg, og så holdt de sgu op, du, så sku’ der ikke slås på tæven mere, så var der fred, du, og næste dag, da jeg kom op til chefen, og min partner var dukket op igen, så var det sgu mig, der fik lønforhøjelse og ham – altså partneren – han fik sparket, du, lige ud ad døren, færdigt arbejde, sådan er det, jeg har aldrig forstået, hvorfor folk ska’ slås, den slags holder jeg mig fra, du, flere kilometer, slagsmål det er ikke mig.

Talestrømmen havde gjort Bent forpustet, men saksen gik stadig, som om den var tilsluttet et automatisk system med forlængere ud i hans arme og fingre. Jeg løftede blikket og betragtede ham i spejlet uden at lægge mærke til, at min sparsomme hårvækst efterhånden var reduceret til næsten ingenting. Hvad jeg havde inden for synsvidde, var altså en fredens mand, en lysets engel, som ikke blot var i stand til at skille de stridende parter, men oven i købet blev belønnet for det! Dér stod Bent i al sin pragt og herlighed, og egentlig var det min pligt at elske ham – det var jo det, han ville – men jeg kunne ikke, måske fordi så megen godhed på én gang er for overvældende, men snarere fordi der gennem malstrømmen af selvforherligelse tegnede sig billedet af en tyran, et åndeligt monster, som – hvis han ikke havde været tilkoblet et automatisk klippesystem – på et sekund ville have skåret hovedet af mig og nydt det.

I bred almindelighed er jeg kun gennemsnitligt paranoid, men jeg indrømmer, at typer som Bent skræmmer mig. Jeg havde det på samme måde med Svend Åge, som jeg oven i købet var i en slags familie med, han var gift med min fasters plejedatter. Også han frisør. At han aldrig ville blive mester, lå i kortene, alene hans frygtindgydende adamsæble, der bevægede sig under den gullige halshud op og ned som en indespærret spætte på en træstamme, var nok til at degradere ham. Tænk, hvis æblet pludselig med al sin energi savede sig vej igennem og eksploderede ud over hele frisørspejlet, tanken var ligeså ulidelig som tanken om størrelsen af det lem, adamsæblet signalerede tilstedeværelsen af, var foruroligende. Men også tiltrækkende.

Det var i øvrigt ikke en maleriforretning, jeg havde ønsket at frekventere, før jeg havnede i favnen på Bent, det var en rammeforretning – hvis der er noget, der hedder det. I gamle dage ville man have talt om en glarmester, men manden, jeg skulle have fat i, var afgjort noget finere og opfattede sig sandsynligvis som kunstner. I hvert fald er han ekspert i at lokke folk til at købe dyrere rammer, end de nogen sinde havde forestillet sig, og helst af guld. Måske var det derfor, jeg trods alt følte en vis lettelse, da jeg opdagede, at døren til forretningen var lukket, og der sad et skilt med en meddelelse om, at der først blev lukket op igen en dag i det nye år. Jeg havde ellers overvejet guld. Måske er det julen eller årstiden i det hele taget, der udløser den slags vanvid, ellers ved jeg ikke, hvorfor jeg var kommet på den skøre tanke i det hele taget. Men flere dages samvær med familien inklusive små og store og gaver og mad og flasker er nok til at drive de fleste ud over kanten.

En pludselig temperaturforandring kan også have været årsagen. Anden juledag blev det pludselig fem grader varmere, og jeg oplevede en svimmelhed af samme slags som dengang i Wiesbaden, hvor fønen snoede sig op ad floden og indhyllede alt i en usynlig, men foruroligende sky af uvirkelighed. Der til gengæld oplevedes påtrængende virkelig, fordi den syntes at ændre alting, at gøre konturerne uldne, samtidig med at de voksede og drev følelserne et sted hen, hvor de forekom ukontrollable og derfor stillede krav om ekstra disciplin. Noget sang i brystet, så man måtte beherske sig, fordi det var umuligt at sige, om det, der kom ud af munden, enten var et skrig eller en ustyrlig latter.

Vi havde været på besøg hos en maler, der dengang havde et vist ry og repræsenterede det ny, dvs. han havde været i stand til at gengive krigserfaringer og stemningen omkring Stunde Null så dæmpet og uskingert, at det virkede overbevisende. Paletten var grå, men isprængt rode pletter som af et tilbageholdt hysteri eller som sår, der ikke vil læge. Selv var han som sine lærreder beskeden og tilbageholdende, hvad han havde at fortælle, kunne åbenbart kun meddeles sotto voce, og det virkede både naturligt og velgørende for os, der jo ikke havde oplevet noget. Ikke noget særligt i hvert fald.

Vi gik ad de regnvåde gader over toppede brosten og lyttede til flodens brusen, der steg og faldt med vandets slyngninger og blev svagere og stærkere, når den spredte trafik passerede på chausséen. Jeg gik lidt foran og prøvede at beherske min svimmelhed, samtidig med at jeg tydeligt opfattede de to personer bag mig og hørte lyden af deres dæmpede samtale og fornemmede deres beherskede gestik. To alen af et stykke, tænkte jeg, men det er en tilsnigelse, for jeg tænkte ikke, jeg svævede og oplevede en forstærkelse af en længsel, jeg ikke kunne forklare, selvom jeg et eller andet sted indeni godt vidste, hvad den handlede om. Men her lyver jeg igen, for den latter og det skrig, jeg gjorde mig frygtelig umage for at beherske – og som det selvfølgelig lykkedes mig at beherske! – handlede netop om, at jeg ikke vidste, hvad det hele handlede om.

Måske var det derfor, den skøre idé om billedet og rammen opstod. „If you can’t beat’em, join’em!“ Jeg sagde det ikke så tydeligt, men hørte ekkoet af denne amerikanske flothed inden i hovedet, og jeg vidste med det samme, at hvis det skulle være, så måtte alle sejl sættes til, så gjaldt det om ikke at snyde på vægten, så skulle der ikke alene projektør på, så skulle der f.g.m. også guld om!

Hvilket altså drev mig i armene på Bent og kaldte hele regimentet af barberer frem fra mester med klumpfoden til Svend Åge med adamsæblet og vejret på vejen, dette vejr, som altid forfølger mig, og som jeg mærkede allerede, da jeg åbnede hoveddøren og trådte ned ad trinnene og gik ud af lågen og flyttede fødderne hen ad fliserne og gjorde mig umage for ikke at træde på stregerne og så på lindetræerne, der endnu stod nøgne med strittende, svirpende grene og vandet silende ned ad stammerne og vinden, der gik, og lyden fra tagrenderne og tanken om, at en dag begyndte solsorten at synge, men ikke nu, ikke i kulden, ikke i regnen, men senere, nu var det bare af sted trip-trap eller svup-svup og så hen til døren med skiltet af den flade barberskål med hulningen i midten og derinde Svend Åge med hænderne på ryggen og kitlen knappet fortil tynget halvvejs i knæ i de slaskede bukser ved tanken om sin uklare skæbne, der omfattede dårlig løn, dårlige cigaretter, ligegyldig fisse og om lidt forpligtelsen til at være nogenlunde flink ved en kunde, som han ikke var i familie med, men alligevel, og som ikke betalte mere end 50 øre for en klipning og bestemt aldrig – om så solen faldt ned på jorden – gav så meget som én øre i drikkepenge, for hvem i alverden skulle have fortalt ham, at den slags var kutyme, når man gik til frisøren, og det netop drejede sig om en svend?

Trafikken var blevet livligere, da jeg kom ud af salonen og skråede over gaden for at finde min bil. Billedet stod og lænede sig mod rygsædet bagi med ansigtet indad. Jeg blev hængende et øjeblik og kiggede på husene rundt omkring. Det meste lignede sig selv, i visse kvarterer manifesterer forandringerne sig kun i beskedent omfang. Der var lidt flere banker, og et solarium havde man ikke fundet i halvtredserne. Men den iskolde regn og de sodede mure var ikke til at tage fejl af, sådan havde der været og set ud siden tidernes morgen. Også da det var min morgen, og alt trods alt var anderledes. Så opdagede jeg, hvad det var, der for alvor manglede: sporvognsskinnerne! Næppe havde jeg registreret mankoen, før lyden var der, og mens jeg støttede med hånden mod bilens kolde tag, så jeg treeren komme asende imod mig, et skrammet, tonstungt monstrum af jern, gulmalet og med strømaftageren vajende over sig i en regn af spredte gnister. Ding-ding og dong-dong, sagde det, og først da en forbikørende bil strejfede mig med sit sidespejl, kom jeg ud af trancen og satte mig ind i min egen vogn og kørte væk.

2.

Mit forhold til biler er ukompliceret, jeg sætter mig ind, drejer på nøglen og kører. Hvad der er under motorhjelmen, interesserer mig kun i ringe grad, bare det fungerer. Afvigelser fra normen kalder på en vis desperation, som jeg forstår at beherske. Det er vigtigt, at maskiner virker, men så er det heller ikke vigtigere. Jeg har søgt assistance til havarerede køretøjer, uden at det generede mit blodtryk væsentligt. Men der er selvfølgelig øjeblikke, hvor kombinationen af teknik og manglende funktionsduelighed kan drive én til vanvid. Og helt slemt bliver det, hvis lortet fungerer perfekt, mens det er ens eget system, der ikke virker.

Forleden skulle jeg køre min kone til lægen. Modsat mig har Aline vrøvl med blodtrykket. Jeg tror ikke, det er noget faretruende, tværtimod synes jeg, at al den opmærksomhed om små afvigelser har den modsatte effekt af den ønskede. Hvis man hele tiden skal måle sit blodtryk, er det indlysende, at det må stige – netop fordi man er bange for, at det i forvejen er for højt! Men den slags falder sjældent læger ind, og da Alines ve og vel ligger mig på sinde, er jeg naturligvis parat til at føre hende derhen, hvor hjælpen er eller bilder sig ind at være.

Vi satte os altså ind i bilen og kørte i retning af det sted, hvor blodtryksklinikken befinder sig. Troede jeg. Eller vidste jeg. Der var bare det ved det, at dér, hvor jeg skulle have været til højre, kom jeg til at ligge i den forkerte bane, så jeg ikke kunne komme til højre. Jeg blev nødt til at fortsætte ligeud, men tog det ikke så tungt, for hvis jeg drejede til højre ved første mulighed, ville jeg hurtigt være tilbage på sporet. I øvrigt er der noget tankevækkende i, at specialister, som skal hjælpe folk med stressrelaterede sygdomme, næsten altid slår sig ned i kvarterer, der ligger i den anden ende af byen, end der hvor patienten bor. Men enfin. Jeg drejede til højre ved første mulighed og styrede trygt min kås ned ad gaden. Den svajede ganske vist en smule til venstre, men generelt var retningen korrekt, og jeg anede ikke uråd. Det må Aline have gjort, for snart mærkede jeg den sitrende uro, der udgik fra hende og forplantede sig til mig med en selvfølgelighed, som vil være velkendt for par, der har trukket på samme hammel i mange år. Lidt efter vidste jeg, at der var noget galt.

– Skulle du ikke have været til venstre her?

– Venstre?

– Ja, venstre?

– Vi skal sgu da til højre.

– Nej, her skulle du til venstre. Det er jeg sikker på.

– Hvis vi var drejet til venstre her, var vi aldrig kommet tilbage på den rigtige vej.

– Hvor er vi så nu?

Jeg undlod at svare, for jeg anede ikke, hvor vi var. Og endnu værre, jeg ville ikke være i stand til at aflægge ed på, om Aline havde ret eller uret. Rundt omkring glimtede mørket, og regnvåde reflekser gled hen over forskærmen. Stædig lænede jeg mig ind over rattet fast besluttet på at have ret. Mens jeg stadig blev mere og mere overbevist om, at det havde jeg ikke.

Med tiltagende hurtighed forvandlede bylandskabet sig omkring os. Det rummede stadig en form for absurd genkendelighed – nattebyer ligner hinanden – men det skrækindjagende var, at den tryghed, man føler ved at opholde sig i noget, man tror man kender, og som man så ikke kender alligevel, afløses af en desperation, der slet ikke står i forhold til ulykkens omfang. Der var ikke tale om en ulykke, situationen var så banal, at den knap havde krav på at blive registreret. Skulle vi komme for sent til den forpulede blodtryksmediciner, kunne han udmærket ligge og rode med sit eget blodtryk, det var sikkert alt for højt. Men forsøget på at stryge nervetræet med hårene havde samme beskedne effekt som at spytte i havet for at få det til at stige, ja, det var, som om hvert fornuftigt ræsonnement, hvert forsøg på at give sagen de rette proportioner kun øgede følelsen af fortabthed, ja, det gik så vidt, at jeg på et tidspunkt følte, at hele mit liv var forspildt, at alt, hvad jeg havde foretaget mig indtil dette punkt, var meningsløst.

I de korte perioder, hvor jeg glemte mit dilemma og den sump af skyld, jeg sad i, mens jeg skiftede gear og gassede op og ned og vendte og drejede på rattet, slog det mig, hvor levende den nattedøde by var. Overalt glimtede det, ud af mørket sprang lange guirlander af lys, og mens andre bilers dæk sydede i den regnvåde asfalt med en selvfølgelighed, der var helt naturlig, fordi de åbenbart var på ret vej, var det, som om væggene revnede ind til sære reservater, hvis identitet langs den vej, jeg fulgte, ikke var til at genkende, og halvt gennemsigtige, halvt kompakte væsner strømmede ud for at signalere til mig med fagter, som alle var karakteriseret af, at de modsagde hinanden. „Gå væk,“ hviskede jeg mellem tænderne, „gå væk“, men samtidig vidste jeg også, at uden hjælp var jeg fordømt.

Pludselig så jeg noget genkendeligt. I det glimtende mørke trådte en bygning frem, en kirke, som jeg ganske vist overhovedet ikke burde være i nærheden af, men som alligevel var så meget pejlemærke, at hvis jeg holdt mig til den og lagde min kurs efter dens placering, var det muligt atter at komme på sporet.

– Hvorfor drejer du til højre?

– Fordi vi skal til højre.

– Vi skulle have været til venstre.

Jeg sagde ikke noget, men havde lyst til at slå hende. Ikke fordi det Aline sagde, var forkert, men fordi det sikkert var rigtigt. De næste ti minutter forklarede jeg ved hvert gadekryds, at det var her, vi plejede at gøre dit og dér dat – indtil jeg med uafvendelighedens smerte måtte indrømme over for mig selv, at jeg ikke anede, hvor vi var.

Jeg ved ikke, hvordan den sodede sæk, der altid bliver tilbage, når en salutkanon er fyret af, oplever sig selv. Men da jeg gik ind på tankstationen for at bede om hjælp, var jeg ca. en halv meter mindre end normalt og rystede over hele kroppen. Samtidig følte jeg også et had til den mørklødede mand, der stod på den anden side af disken i et hav af formiddagsaviser og konfektposer. Han var ung, hvilket i sig selv var diskvalificerende, han var af fremmed herkomst, men værst af alt: Han var ikke bare høflig, han var elskværdig, og han vidste nøjagtig, hvad jeg skulle gøre (og skulle have gjort!), han gav mig ganske enkelt løsningen, og da der ikke var andet for, takkede jeg ham hjerteligt med et stort smil og høj stemme og gik rask ud ad døren, hvor kun en lynreaktion forhindrede mig i at snuble over dørtrinnet og forsvinde i mørket som en for tidligt affyret nytårsraket.

At lide nederlag på områder, hvor man normalt er suveræn, opleves ydmygende. Uafvidende stræber selv den beskedne mod fuldkommenheden. Jeg ved ikke, om jeg er beskeden, mange vil påstå det modsatte, men jeg synes ikke, jeg fører mig frem. Jeg prøver heller ikke bevidst at holde lav profil (som det hedder med en moderne fladtrampet floskel), jeg er tilhænger af en vis tvangfri naturlighed, og da vi kom ud til lægen, lagde jeg ikke skjul på, at det var mig, der var ophavsmand til hele miseren, og følte oprigtig lettelse, da ikke alene konsultationen gik i orden uden besvær, men jeg selv blev anbragt i en stol i venteværelset, hvor en dame – der netop havde været inde og få tjekket blodtrykket eller hørt på hjertet – kom ud og satte sig ved siden af mig og betragtede sine støvletter, mens hun drejede på en paraply.

Umiddelbart følte jeg ikke sympati for hende, man kan umuligt investere følelser i medrejsende gennem livets venteværelser, og jeg huskede da også den væmmelse, jeg følte, når jeg sad med min mor i hånden blandt de andre snoskehoveder under krigen i en hørm af dårligt brændsel og aldrig åbnede vinduer og ventede på at komme ind og blive mishandlet. Men nu var jeg altså frikendt og befandt mig i en slags ufortjent time out, og da damen ved siden af ikke virkede direkte frastødende, fattede jeg nogen sympati for hende. Hun var gammel, ældre end jeg, og inde under pelspjækkerten havde hun sin skavank. Jeg havde ingen skavank lige i det øjeblik og var oven i købet ikke bare frikendt, men tilsyneladende også tilgivet, selvom jeg havde dummet mig. Lidt efter lidt gik det op for mig, at det havde jeg egentlig ikke, jeg havde ikke dummet mig, ganske vist var jeg havnet i den forkerte bane, dér hvor vi skulle have været til højre, men jeg gjorde ikke noget forkert, da jeg senere drejede til højre, jeg gjorde det rigtige, selvom det viste sig at være forkert. Man kunne i den forbindelse ikke tale om egentlig skyld, det var ikke en overlagt fejl, det drejede sig om, det var i det højeste en distraktion, og så sandt som livet er en kæde af distraktioner, var der dybest set ingen grund til at anklage mig for noget som helst.

– Det er vist moderne, sagde damen.

Jeg var straks med, for jeg havde også lagt mærke til den farveklattede reproduktion på væggen, da vi kom ind fra mørket. Jeg rejste mig halvvejs op og lænede mig frem.

– En Jorn, sagde jeg, jeg tror, det er en Jorn.

Damen sad sådan, at hun ikke kunne se, at reproduktionen forneden var forsynet med Jorns signatur i centimeterhøje bogstaver.

– Ja, der er mange farver, sagde hun.

Lidt efter signalerede et genskin i venteværelsets dør, at en bil var på vej, og da kvinden i det samme rejste sig og trak pelsværket sammen foran, var det ikke tilfældigt.

– Farvel, sagde hun med et tyndt smil.

– Farvel, sagde jeg og smilede.

Farvel, farvel, sagde jeg indvendig, farvel, farvel, gamle dame, som jeg aldrig skal se mere, farvel tante, farvel moster, farvel faster, farvel lille tynde, lette gespenst med din uro og din bekymring, din viden om døden, som du fortrænger, dit lille hjerte, som siger dik-dik, dit lille blodtryk, som skvalper af sted i alt for tynde årer, dit lille køn så længe forsømt og overset, din lille sjæl (hvis du har en), dit lille liv, som snart er forbi. Farvel.

I det samme kom Aline ud sammen med lægen, og da vi havde danset vores afskedslancier, tog jeg hende under armen, og vi fulgtes ad ud til bilen. Der var ikke noget i vejen, lidt op og lidt ned, ikke noget at bekymre sig om, hvilket altid er en lettelse, men ikke til at stole på, selvfølgelig, for længst nede ved ingen noget som helst og slet ikke de væsner, som er sat til at overvåge vores sundhed, og som er mindst ligeså bange for det uafvendelige som hver og én af os andre. Man klamrer sig til deres udsagn som druknende myrer til et halmstrå og bilder sig ind, at fremskridtet nu er nået så vidt, at der virkelig ligger realiteter bag alle forsikringerne og alle behandlingerne, men når det kommer til stykket, er resultaterne magre.

Kun én afgørende medicinsk landvinding er gjort inden for de sidste to hundrede år, og den er genial: Man kan blive bedøvet! I den grad har ideen bredt sig, at den nu omslutter hele samfundet ikke bare lokalt, men globalt. Bedøvelse er tidens løsen, for hvis man ikke var bedøvet hele tiden, var det simpelthen ikke til at holde ud.

Jeg prøvede at snige mig udenom, jeg gjorde virkelig alt for at slippe, men det hjalp ikke. Vi havde lært om blindtarmen i skolen – og ganske kort tid efter fik jeg blindtarmsbetændelse. Det gik ikke over stok og sten med ambulance og udrykning, først om aftenen blev jeg stille og roligt kørt på hospitalet, hvor en ung læge undersøgte mig. Han havde varme hænder, og jeg følte mig nogenlunde tryg, mens han undersøgte min mave udenpå. Så iførte han sig gummihandsker og stak en finger op i min ende. Det føltes underligt, men ikke direkte ubehageligt. Han spurgte, om det gjorde ondt, og jeg sagde, at det gjorde det ikke. Jeg ved ikke, hvad det gjorde, men det gjorde i hvert fald ikke ondt. Han spurgte, om der var gået noget luft, og da jeg ikke svarede med det samme (jeg tror godt, jeg vidste, hvad han mente!), spurgte han, om jeg havde slået nogen prutter. Det havde jeg ikke, ikke så vidt jeg kunne huske. Så nikkede han, skrev noget på et stykke papir, og i det samme følte jeg mig meget træt. Det var over min normale sengetid, jeg var kun elve år, men da jeg spurgte, om jeg ikke bare måtte komme op på stuen og sove, mumlede lægen noget og vendte sig om og foretog sig et eller andet, jeg ikke kunne se hvad var (måske vaskede han hænder?), og lidt efter blev jeg kørt på operationsstuen.

I et rum med dæmpet belysning stod min mor og far, og da jeg rullede forbi, nåede min mor lige at klappe mig på kinden, så var hun væk. Det var jeg ikke, det var, som om jeg var mere til stede end nogen sinde. Jeg snakkede med lægerne og sygeplejerskerne på operationsstuen, som om vi havde kendt hinanden i hundrede år, jeg lo – også da de smurte min mave ind med jod, så det stank – og jeg var kun lige færdig med at le, da de kom med masken, hvis gummi virkede hårdt, og jeg blev kvalt og kastet ud i et rum, hvor ekkoerne af skrig blev højere og højere, og synerne var som i en vanvittig by fuld af glimtende mørke og regnvåde alleer, smuldrende mure og blændende genskin og følelsen af skyld og fortabelse så stor, at den ikke kunne udtrykkes og slet ikke midt i den kvælende os af æter og den styrtende fornemmelse af bagover, til jeg var væk.

Nu skal man være forsigtig med at gøre trivielle oplevelser emblematiske, uanset hvor skræmmende de opleves i øjeblikket, ligesom det er en dødssynd at flå symboler ud af enhver i øvrigt ligegyldig sammenhæng. Det er den slags, jeg præker for mine studerende, skønt Herren skal vide, at det emblematiske og symbolsk-metaforiske er det farvand, vi navigerer i til daglig. Ja, daglig og daglig – mit aktive liv i den forbindelse er lagt på hylden, men så længe siden er det ikke, jeg forlod Frue Plads og senere KUA, at jeg ikke kan huske, hvordan jeg bogstaveligt talt måtte undertrykke trangen hos de unge mennesker til at se penisser og vulvaer overalt i en tekst, blot fordi der stod noget om telefonpæle eller stearinlys, eller forfatteren var meget optaget af tomme kufferter eller lod sine personer køre igennem et utal af tunneller. Hvis tingene af og til ikke får lov til at være, hvad de er, visner de imellem fingrene på én, og kunsten bliver flad. Derfor tænker jeg indimellem også mere på Byrons klumpfod end på hans Don Juan og Becketts bylder i enden end på hans Malone dør, og måske er det derfor min sans for bedøvelsen er så veludviklet, for jeg kan i virkeligheden slet ikke holde ud, at noget gør ondt på nogen som helst. Slet ikke mig selv.

Vi taler ikke om udflugten i mørket. Der er så meget juleekko i stuerne endnu, at det er svært at overdøve. Børnebørnenes narcissistiske „mig, mig, mig“ hænger i rummet som kornmod, men der er alligevel hyggeligt, og hvem orker i længden at gå i rette med tidsånden? Que sera, sera!

Alligevel kommer det bag på mig, da Aline pludselig spørger, hvad jeg vil med det billede. Først lader jeg, som om jeg slet ikke ved, hvad hun taler om, men så må jeg naturligvis gå til bekendelse og sige, at jeg har tænkt at få det rammet ind.

– Rammet ind?

– Ja.

– Nu rabler det.

Hun står med ryggen til ved vinduet og virker på én gang udmattet og anspændt. Langsomt vender hun sig og ser på mig.

– Jeg troede, du var færdig med ham.

– Det er jeg også.

– Hvad så?

Jeg trækker på skuldrene.

– Har du aldrig hørt om præster, der har et billede af et dødningehoved hængende i sakristiet. Som memento mori?

– Selvfølgelig. Men hvad har det med dig at gøre?

– Det ved jeg ikke.

– Hvad så?

– Ikke noget.

Hun vender atter ryggen til og begynder at pille visne blade af en potteplante med den ene hånd og samle dem i den anden.

– Hvorfor smed du ham ud?

– Jeg havde ikke brug for ham længere.

– Kan man sige det om en ven? At man ikke har brug for ham … længere?

– Der kommer et punkt i et menneskes liv … sagde jeg, men den gik ikke. Sådan noget kan man ikke sige. Jeg kan i hvert fald ikke. Det har jeg læst for meget litteratur til, det er jeg ganske enkelt for dannet til. Men hvad så? Hvad skulle jeg sige? Ideen var vanvittig. Men nu var den altså ude i lyset. Hvilket igen – guderne må vide hvorfor – fik mig til at tænke på Byrons klumpfod. Den satans klumpfod. Den stakkels lille dreng med den satans klumpfod. De skar og skar, de pinte og plagede ham, men intet hjalp. De foretog de mest grusomme indgreb, men der var ikke noget at stille op. Og bedøvelsen? Ikke opfundet endnu!

Pludselig fik jeg lyst til en whisky og gik hen og åbnede døren til sekretæren. Jeg tog roligt et glas ud og hældte op. Jeg spurgte Aline, om hun ville have én med, men hun ville ikke have noget. Lidt efter gik hun med den knyttede hånd fuld af visne blade ud ad døren og i retning af køkkenet. Hun ville sikkert smide de visne blade i skraldespanden. Det var der ikke noget at sige til, det var fornuftigt. Jeg har ikke pillet ret mange visne blade af i mit liv, det er noget, kvinder gør. Jeg ved ikke hvorfor, men sådan er det. Jeg ved heller ikke, hvad det er med det billede – eller det venskab. Det er bare sådan. Sådan er det.

Af samme forfatter

Under vejr med mig selv (1956)
Efterkrig (1957)
Den kroniske uskyld (1958)

Konfrontation (1960)
Camouflage (1961)
Voliere (1962)
Gris på gaflen (1962)
Sammen med Jesper Jensen og Leif Panduro
Hva’ skal vi lave (1963)
Sammen med Jesper Jensen
Portræt (1963)
Bo-i-ing ’64 (1964)
Og andre historier (1964)
Amagerdigte (1965)
Diskret ophold (1965)
Sammen med Jesper Jensen
Udviklinger (1965)
Hvad en mand har brug for (1966)
Operaelskeren (1966)
Der var engang en krig (1966)
Sammen med Palle Kjærulff-Schmidt
Rif (1967)
Et udvalg af Klaus Rifbjergs journalistik
Ved Hanne Marie Svendsen
Arkivet (1967)
Drømmen om København og andre digte fra byen (1967)
Fædrelandssange (1967)
Voks (1968)
Lonni og Karl (1968)
Rejsende (1969)
Anna (jeg) Anna (1969)

I medgang og modgang (1970)
Sammen med Lilli Friis
I skyttens tegn (1970)
År (1970)
Mytologi (1970)
Marts 1970 (1970)
Narrene (1971)
Leif den Lykkelige jun. (1971)
Til Spanien (1971)
Sammen med Georg Oddner
Lena Jørgensen, Klintevej 4, 2650 Hvidovre (1971)
Svaret blæser i vinden (1971)
Dengang det var før (1972)
Rifbjergs Lytterroman (1972)
Den syende jomfru og andre noveller (1972)
Breve til Gerda (1972)
R.R. (1972)
Spinatfuglene (1973)
Dilettanterne (1973)
Scener fra det daglige liv (1973)
Du skal ikke være ked af det, Amalie (1974)
Privatlivets fred (1974)
Sammen med Franz Ernst
Sommer (1974)
En hugorm i solen (1974)
25 desperate digte (1974)
Vejen ad hvilken (1975)
Tak for turen (1975)
De beskedne I-IV (1975-76)
Kiks (1976)
Stranden (1976)
Det korte af det lange (1976)
Twist (1976)
Et bortvendt ansigt (1977)
Drengene (1977)
Tango (1978)
Dobbeltgænger (1978)
Joker (1979)
Voksdugshjertet (1979)
Livsfrisen (1979)
Vores år (1980)
Det sorte hul (1980)
De hellige aber (1981)
Odysseus fra Amager (1981)
Spansk motiv (1981)
Rifbjerg rundt (1981)
En montage af Niels Birger Wamberg
Kesses krig (1982)
Mænd og kvinder (1982)
Jus (1982)
Sangen om sengen (1982)
Landet Atlantis (1982)
Hvad sker der i kvarteret (1983)
En omvej til klosteret (1983)
Patience eller kortene på bordet (1983)
Det svævende træ (1984)
Intet nyt fra køkkenfronten (1984)
Falsk forår (1984)
Udenfor har vinden lagt sig (1984)
Jeg skal nok (1984)
Harlekin Skelet. En pantomimeroman (1985)
Borte tit (1986)
Som man behager (1986)
Byens tvelys (1987)
Japanske klip (1987)
Sammen med Georg Oddner
Engel (1987)
Septembersang (1988)
Det svage køn (1989)
Det ville glæde (1989)
Linda og baronen (børnebog, 1989)

En udflugt (1990)
Da Oscar blev tosset (børnebog, 1991)
150 korte og MEGET korte tekster (1991)
Det ved jeg da godt (børnebog, 1991)
Rapsodi i blåt (1991)
Den hemmelige kilde (børnebog, 1991)
Bjerget i himlen (1991)
Krigen (1992)
Karakterbogen. Et virrehoveds notater (1992)
Hjemvé (børnebog, 1993)
Vi blir jo ældre (1993)
Synderegistret. En angergivens betragtninger (1994)
Tuscherejse (1994)
Sammen med Teddy Sørensen og Peter Laugesen
Kandestedersuiten. Et digt (1994)
Facitlisten. En gammel snyders papirer (1995)
Berlinerdage. Dagbogsimpressioner marts-maj (1995)
Spinatfugl. Klaus Rifbjerg om sit forhold til pressen (1995)
Ved John Chr. Jørgensen
Divertimento i mol (1996)
Leksikon (1996)
Andre tider (1997)
Terrains vagues (1998)
Billedet (1998)
Kort sagt (1999)
Digtere til tiden. Portrætter og præsentationer (1999)
Et udvalg ved Werner Svendsen
Sådan (1999)

Huset (2000)
Det handler om –
Journalistik 1975-2000 (2000)
Udvalgt af Bodil og Niels Birger Wamberg
Regnvejr (2001)
Rifbjergs digte (2001)
Udvalgt af Brostrøm
Oven over alting og andre noveller (2001)
I udvalg ved Flemming Reislev
Den søde kløe (2001)
Et udvalg ved Kristen Bjørnkjær og Søren Markers
70 epifanier (2001)
Tidsmaskinen. En rutsjebaneførers bekendelser (2002)
Nansen og Johansen. Et vintereventyr (2002)
Sæsonen slutter (2003)
Alea (2003)
Pap (2004)
Mojácar (2004)
Esbern (2005)
Tænkeboksen (2005)
Knastørre digte (2006)
Det gælder om at holde balancen (2006)
Hvordan har vi det så i dag? Kronikker i Politiken 1957-2006 (2006)
En naturlig forklaring (2006)
Hovedløs (2007)
Ting & Sager (2007)
Sammen med Mette Stausland
Tekster og tegninger (2008)
Sammen med Mette Dreyer
Rod (2008)
Ankomst til stilheden
Udvalgt journalistik 1994-2008 ved Flemming Reisler (2008)
Vores mange køkkener.
En nostalgisk kogebog
Sammen med Inge Rifbjerg (2008)
Huse (2008)
Time out (2009)
Dagstelegrafen (2009)

Skiftespor (2010)
Jordbær (2011)
På bænken og andre noveller (2011)
Stederne (2011)
Januar+ (2012)

Nøleren

Klaus Rifbjerg

1. e-bogsudgave 2012

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Ida Balslev-Olesen

ISBN 978-87-02-12998-4

© Klaus Rifbjerg & Gyldendal 2012

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk