Louis Jensen

REJSEN TIL MIN FAR

Gyldendal

Min far

Uden på min lommebog skrev jeg: Spørge-bogen.

Det var en bog, jeg ikke viste til andre. Den var for mig selv, og så selvfølgelig for min far, for jeg troede ikke, at der var andre i hele verden, der kunne svare på de spørgsmål, jeg skrev op i bogen.

Problemet var bare, at min far var i København. Og han kunne ikke rejse. Han kunne faktisk overhovedet ikke flytte sig. Og jeg fik ikke lov til at rejse over til ham. Min mor var dum.

Hvor langt er der ud til den fjerneste stjerne?

Det har jeg lige skrevet ind i Spørge-bogen.

Ovenover står der: Hvor lang tid er evigheden?

Det var mest den slags spørgsmål, jeg skrev op. Jeg var temmelig nysgerrig efter at vide den slags. Og nu, mens jeg sidder med min syge Bedstefar på en bænk i plejehjemmets have, for det er sommer, og solen skinner, og en hund gør, tænker jeg, at en af dagene så tager jeg bare af sted!

Hvorhen? spørger du.

Til København, selvfølgelig. Over til min far.

Der ser pænt ud her i haven. Der er blomster, græsplænen er grøn. Der er, som sagt, en hund ude på vejen.

Astrid, siger min Bedstefar.

Jeg siger ingenting. Jeg tænker på hunden. Jeg tænker på min mor og på min far.

Astrid, gentager min Bedstefar.

Astrid er død, siger jeg.

Min Bedstefar rejser sig og sætter sig igen. Og rejser sig igen. Nu er han helt klar. Han kigger forbavset på mig, vender sig om og ser op på plejehjemmet. Det er bygget af røde mursten. Det ser ret pænt ud. Også de hvide vinduer.

Han ser på mig, og så siger han: Nu går vi hjem.

Jeg rejser mig, og så går vi sammen ned ad stien. Det er grus, det knaser. Hunden er hvid. Jeg havde forestillet mig, at den var sort, men det er o.k.

Vi drejer ned ad vejen, væk fra plejehjemmet. Videre, ned i villakvarteret. Rundt om et hjørne.

Bedstefar standser op. Vi står foran hans hus. Der står et skilt, stukket ned i blomsterbedet, foran huset: Bedstefar ser på skiltet. Så rykker han det op. Han ser sig omkring, han leder efter et sted, hvor han kan lægge skiltet.

Han kigger op på trappen. Døren bliver åbnet. En meget leende mand i en meget fiks habit træder ud på trappen. Han vender sig om og nikker og begynder at gå ned ad trappen. Bagefter kommer en ung mand og en ung kvinde. De ler, smiler til hinanden og til den meget leende mand. Ret meget latter, tænker jeg. Og tænker, at en hund for min skyld kan have alle mulige farver. Den var hvid.

De går ud på fortovet.

Bedstefar går hen til den leende mand. Han holder stadig skiltet i hånden. Det er mit hus, siger han.

Den leende mand drejer sig rundt og ser på Bedstefar.

Det passer, siger jeg. Det er min bedstefars hus.

Det unge par ved ikke, hvad de skal gøre, derfor bliver de stående, helt stille. Han ligner en struds. Hun ligner en hund. Mærkeligt par. Nu stirrer de på Bedstefar og derefter på den leende mand, der hurtigt springer op ad trappen og låser døren.

Nøglen, siger Bedstefar og rækker hånden frem.

Nøglen, gentager jeg, det er Bedstefars nøgle.

Den leende mand ler ikke længere. Nu rynker han panden, så med ét smiler han og nikker til Bedstefar. Det er dig, der er Knudsen?

Bedstefar: Og det er mit hus.

Manden nikker igen, venligt. Hans højre hånd mærker efter om nøglen er i lommen. Så vender han sig om mod mig: Det er din bedstefar?

Ja, siger jeg, og det er hans hus. Giv ham nøglen!

Ligner manden en kalkun? Det tror jeg, han gør.

Din bedstefar, siger kalkunen, skal tilbage på plejehjemmet. Det er ikke godt, han går rundt helt alene. Du ved godt, at han farer vild.

Han er ikke alene. Han er sammen med mig. Han farer ikke vild, siger jeg.

Måske ikke, siger kalkunen. Eller er det mere en and, han ligner?

Han vender sig leende om mod strudsen og hunden og siger: Jamen, så ses vi i morgen på kontoret!

Jeg forstår godt, hvad der sker. Han er ved at sælge Bedstefars hus.

Pludselig forsvinder lyset i Bedstefars øjne. Han ser ned for sig, løfter igen øjnene, nu er de usikre, han forsøger at finde ud af, hvor vi er, og hvem vi er. Jeg tager ham i hånden, og vi går væk. Bedstefar beholder skiltet i hånden. Den leende mand løber efter os. Han vil have skiltet, men Bedstefar holder fast. Så smiler den leende mand til det unge par og lader Bedstefar beholde skiltet. Vi går videre. Bedstefar ser på skiltet. Han ved ikke længere, hvad det er, og ser på mig. Jeg skal hjælpe ham. Jeg tager skiltet og smider det over en hæk og væk. Vi fortsætter tilbage til plejehjemmet, tilbage til bænken og græsset og gruset og hunden ude på vejen, der gør og er hvid.

Tilbage til Spørge-bogen. Jeg skriver, men det er ikke et spørgsmål: Det er forkert!

Syg

Kan man sælge en anden mands hus? Sådan bare uden videre? Uden at man spørger den, der ejer huset? Det kan man åbenbart godt. Og hvem er det, der sælger? Det er min mor og hendes søster.

Det har vi ret til, siger min mor. Bedstefar kan ikke længere finde ud af noget som helst. Han ved ikke engang, hvem han selv er. Han kan ingenting.

Jeg siger: Det passer ikke.

Hun siger: Det passer. Sådan fortsætter vi, indtil hun ikke gider mere og skubber mig væk. Så går jeg.

Til Spørge-bogen: Hvorfor dør man?

Masser af penge

Astrid.

Hun er død, siger jeg.

Bedstefar rynker panden og ser vredt på mig. Nogle gange bliver han vred. Så knytter han hænderne, og jeg rykker lidt væk fra ham. Jeg ved det godt: Han kan pludselig slå. Så græder han bagefter, men derfor ved han alligevel godt mere, end min mor siger. Han ved, hvem Astrid er. Han ved, hvor hun er begravet, og det meste af tiden ved han, hvem jeg er.

Nu er han klar. Vi sidder på bænken. Han ser sig overrasket omkring, rejser sig og siger: Så går vi hjem. Der er ingen hvid hund på vejen. Ingen sort hund. Der er ingen hund. Heller ikke en kvinde der ligner en hund, eller en mand der ligner en struds.

Skiltet er væk, og det er jo ikke så mærkeligt. Det ligger i en anden have omme bag hækken. Der er et nyt skilt:

Solgt. home.

Bedstefar ser på skiltet.

Huset er solgt, siger jeg.

Han nikker, går op ad trappen og tager fat i dørhåndtaget. Døren er låst. Han ringer på. Der er ingen inde i huset. Nabokonen står ude på fortovet. Hun siger ingenting.

Så går vi om bag huset.

Bedstefar peger. Oppe i gavlen står et vindue på klem.

Vi skal ind i huset, siger Bedstefar.

God idé, tænker jeg. Jeg tager den store stige, der står bag ved garagen, sætter den op ad væggen og forlænger den, så den når op til vinduet. Jeg kravler op. Det har jeg prøvet før. Det er let nok, jeg får haspen af, og øjeblikket efter er jeg inde i værelset. Jeg løber ned ad trappen, ud i køkkenet og låser bagdøren op. Bedstefar står allerede på trappen udenfor.

Han bander. Så ler han.

Solgt! råber jeg.

Han går lidt rundt i køkkenet. Der er ingenting tilbage. Skufferne er tomme. Skabslågerne står mærkeligt åbne og forladte. Alt er væk. Også stuen ud mod vejen er tom. Der står en læderstol tilbage i et hjørne. Det var her jeg sad, når Bedstefar og jeg så hans gamle Tarzanfilm med Jane og aben og krokodillerne. Det var her, jeg hørte Bedstefars gamle plader med spillemandsmusik og dem med Raquel Rastenni. Og til sidst, da Bedstefar ikke længere var helt klar, så spillede han både film og plader samtidig. Det var faktisk ret skørt og sjovt at se Tarzan svæve i en lian til spillemandsmusik.

Bedstefar går op ad trappen. Soveværelset er ryddet på nær et skab, der står med åbne låger. Bedstefar kigger ind. Der er bøjler, træbøjler, plasticbøjler, men ingen skjorter og bukser, ingen kjoler og bluser. Ingenting. Han lukker stille lågerne. Han siger det ikke højt, men læberne siger det tavst: Astrid.

Så trækker han skabet ud fra væggen og kravler om bagved. Han river et stykke af gulvlisten. Der er et hulrum bagved. Han tager en lille pose frem. Åbner den og viser mig pengene. Det er sedler, femhundreder og tusinder, flest tusinder. Masser af penge. Han smiler og tager en nøgle op af posen. Den kender jeg godt. Det er bilnøglen. Han giver mig pengene, og sammen går vi ned ad trappen, ud ad bagdøren og om til garageporten. Jeg åbner den, og vi sætter os ind i Bedstefars bil, som min mor og hendes søster endnu ikke har fået solgt.

Så glemmer han det hele. Han ser ned for sig, derefter usikkert på mig, og så ned igen. Han ved ikke, hvorfor vi sidder i bilen. Han kigger på bilnøglen, drejer hovedet og ser ud ad sideruden og igen på bilnøglen. Jeg kan se, at han spørger sig selv, hvad det er, han holder i hånden. Vi bliver siddende. Nabokonen går forbi. Hun kigger ind. Hun standser op, hun vil sige noget, men så går hun igen.

Sagen er, at Bedstefar ikke må køre bil længere.

Det siger lægen, det siger politiet, det siger min mor og min moster og min mosters mand, der har sagt, at han godt vil købe bilen og sætte den i stand. Det er fordi, det ved jeg godt, at det er en gammel og ret sjælden bil, som han tror, han kan sælge og tjene penge på. Han vil også tjene penge, ligesom min mor, ligesom min moster og ligesom min mors nye kæreste. Jeg forstår godt, at han vil have nogle af Bedstefars penge, for han er fjols og forstår ikke at passe på de penge, han selv tjener.

Vi bliver siddende.

Jeg tager pengene op. Der er masser af penge. Der er så mange at jeg faktisk ikke kan tælle dem sådan uden videre. Måske en million.

Jeg griner. Dem har de ikke fundet. Og havde de fundet dem, så havde de ikke fortalt det til Bedstefar, men beholdt dem for sig selv. Min mor havde. Hun havde ikke engang fortalt det til sin søster. Måske til kæresten. Ja, til ham, og han var gået i byen og havde købt et eller andet idiotisk. Den mand er en tåbe! En nar! Verdens største idiot.

Så klarer det op. Der kommer lys i Bedstefars øjne. Han ser på mig, smiler og siger: Nu kører vi. Han drejer nøglen om, motoren sætter i gang. Bedstefar sætter i gear og vi kører ud af garagen.

Nabokonen vender sig om efter os.

Ingen hunde på vejen.

Min mor

Det passer mig sådan set godt at køre væk. Jeg er træt af at bo hjemme. Min mor er fuld af løgn. Hun lyver om Bedstefar. Hun lyver om stort set alting. Det er ikke det værste. Det værste er helt afgjort hendes nye kæreste, som er flyttet ind. De plejer hurtigt at flytte ud igen, men ham her bliver åbenbart boende lidt længere. Jeg er træt af ham. Han ser dum ud. Han er dum. Han vil være ven med mig. Men det kan der ikke blive tale om. Dels fordi han også lyver om min Bedstefar og om alt andet. Jeg har sagt det: Jeg flytter hjemmefra. Værsgo, sagde min mor. Og det gjorde jeg. Jeg flyttede hen til Bedstefar, men så kom han op på plejehjemmet. Han ville ikke. Men han skulle. Til sidst lykkedes det at narre ham derop. Hvorfor? Klart nok: Så var de fri for at tage sig af ham. Hvorfor mere? Så kunne de sælge hans hus og hans bil og garagen og hans tøj og hans møbler og kælderen og hans værktøj og lamper og hans lys og haven og æbletræet. Det hele. Alting. Men så havde jeg ingen steder at bo, og så var jeg nødt til at flytte tilbage. Så det passer mig godt, at Bedstefar sætter bilen i første gear og kører ud på vejen.

Ligegyldigt hvor.

Bare væk.

Til København? Yes, af sted!

Jeg tror, siger Bedstefar, at vi kører væk fra plejehjemmet.

Englene

Bedstefar synger. Jeg kender godt sangen. En gammel en. En af dem fra pladerne. Jeg kender stort set alle Bedstefars gamle sange fra den sorte lænestol. Det er en, Raquel Rastenni (flot navn) sang engang for ca. hundrede år siden. Og bagefter en der hedder Helmut. Betyder Helmut ved godt mod? Helt godt mod?

Vi kører ud af byen.

Det er som en gammel dansk film i farver. Bedstefar sørger for musikken. Alt sammen lidt ligesom Morten Korch. Vi kører op over en bakke.

Bedstefar griner: Lige op i himlen. Så rynker han panden og siger Astrid.

Jeg siger ikke, at hun er død, det ved han godt. Men om fem minutter så er det ikke sikkert. Så ved han måske ikke, at hun er død. Det er heller ikke sikkert, at han kan huske, hvordan man skifter gear, eller bremser. Det er ikke engang sikkert, at han ved, at vi sidder i en bil, og at det er ham, der kører.

Vi drejer ned ad en bivej. Her har jeg aldrig været før. Jeg sidder parat. Glemmer han det hele, så tager jeg rattet og kører ind til siden. Men han kører videre. Og nu standser han, ser på mig og peger. Hvad peger han på?

Vi står ud. Vi kan se ned på fjorden. Vandet blinker. Det er stadig en dansk film, og kornet er gult, vandet blåt og skyerne på himlen er hvide, og nu nynner han. Så er der også musik på filmen.

Bedstefar går ind over marken. Det er en græsmark.

Vi går højere op ad marken. Der er en lille knold højest oppe og syv forblæste træer, men jeg kan godt lide dem. De er krogede og vender alle sammen den samme vej. Det er, fordi vinden det meste af tiden kommer fra vest, og så er det jo ret klart, at de kommer til at hælde mod øst.

Jeg ved ikke ret meget, det er derfor, jeg skriver i Spørge-bogen, men noget har jeg fundet ud af, især alt det med min mor og hendes søster og søsterens mand og min mors nye kæreste, og at de har fået Bedstefar anbragt på plejehjemmet, så de kan sælge hans hus.

Vi sætter os i græsset på højen og kigger ned over fjorden. Ret flot. Ingen hunde at se. For min skyld måtte der gerne være et par hunde, der kom løbende. Hvid eller sort? Det er ligegyldigt. Har jeg haft en hund? Nemlig. Godt gættet.

Astrid, siger Bedstefar. Øjnene bliver uklare. Han ser ned for sig, ser på mig, som om han er usikker på, hvem jeg er, og hvor vi er.

Jeg siger: Det er alt sammen o.k!

Det hjælper.

O.k? siger han.

100%, siger jeg. Tusinde gange o.k. Jeg tænker på pengene i plasticposen. Vi kunne flyve til Spanien, tænker jeg. Vi kunne køre til København. Så griner jeg højt: Vi kunne købe Bedstefars hus. Men det ved jeg godt. Det er umuligt. En dreng og en syg Bedstefar kan ikke købe et hus.

Bedstefar rejser sig op. Han er urolig. Jeg begynder at synge. Det hjælper altid. Det er den her:

Her i vores hus er glæde,

her i vores hus er fest …

Raquel Rastenni. Han nynner med, smiler, ler, sætter sig igen, og jeg begynder at fortælle, om dengang vi byggede en hule i toppen af æbletræet i hans have. Og jeg fortæller videre om Astrid. Astrid, det er jo min bedstemor, og som du sikkert allerede har regnet ud, så er Astrid Bedstefars kone, som er død og begravet, og jeg havde egentlig troet, at vi var på vej til kirkegården, da vi kørte af sted i Bedstefars bil.

Bedstefar nikker: Han husker det godt. Han siger: Det var fine æbler.

Jeg tænker, at det var meget fine æbler, og jeg får lyst til at fortælle, om dengang jeg plukkede alle æblerne i træet, før de var modne. Grønne æbler, men jeg synger i stedet videre, for jeg tror ikke, at Bedstefar bryder sig om at høre den historie.

Så går det op for mig, hvorfor vi sidder på højen: Det er Astrid. For Astrid er i himlen, og øverst på højen under de krogede træer er vi tættere på himlen. Og så er det englene, måske er det også englene? Dem ser Bedstefar. Han har fortalt mig om englene, også dengang han endnu huskede alting. De falder fra himlen, og de har de mest vidunderlige farver. Selvfølgelig er nogle af dem også helt hvide ligesom dem henne i kirken og på alle de film, hvor der er engle: store vinger og store lysende øjne. Hvide vinger, bølgende hår, lokker, et fint ord: lokker.

De falder, siger Bedstefar.

Han bryder sig ikke om, at de falder.

De stiger ned, siger han. Det er bedre, synes han. De stiger ned til menneskene, og de sørger for, at menneskene har det godt, men så er det, jeg tænker: Hvorfor sørgede de så ikke for, at Bedstefar ikke blev syg? Og det var oven i købet ham, der kunne se dem. Det synes jeg er uretfærdigt, og jeg tror heller ikke på dem. Eller på Gud. Eller på Jesus. Det gør min mor, selvom hun er fyldt med løgn og lyver fra morgen til aften og stikker mig en lussing og et spark, hvis jeg ikke sørger for at komme af vejen i en fart.

Englene er også blå, en særlig lysende blå, en særlig dyb rød, en lysende dyb rød, så dyb, fortalte Bedstefar, at man kan forsvinde ned i den røde farve. Og rød det er blodets farve og hjertets farve, og det er hjertet, og det er Guds kærlighed. Den tror jeg heller ikke på.

Den eneste kærlighed, jeg kender, det er den, min far gav mig, og den Bedstefar har givet mig. Altid. Og han har en sang, og den går på melodien om huset og glæden og festen, men det er hans egne ord om englene og deres vinger og deres farver og deres dybe øjne, og at de falder og stiger og stiger op. De har bud med fra Astrid. Men ikke altid. Det bedrøver Bedstefar, når de ser tavse på ham med deres dybe øjne og lukkede munde og ikke åbner dem og hilser ham fra Astrid. Så tier han også selv, så er han bedrøvet, og før han blev syg, satte han sig i stuens anden læderstol og knugede sine hænder. Det hedder det: At knuge sine hænder. Det gør man, når man er bedrøvet.

Når de kom med bud, engle kommer mere med bud end f.eks. besked, fra Astrid, så sang han sin englesang, ikke i stolen, men ude i haven under æbletræet. Og jeg sang med, selvom jeg som sagt ikke tror hverken på engle eller på Gud, men jeg var glad på Bedstefars vegne, og derfor sang jeg. Dengang, før han blev syg, sang han højt og klart, hvad jeg vil kalde meget smukt, smukkere end henne i kirken, og jeg tror, at æblerne faktisk kom til at smage meget bedre end andre æbler på grund af Bedstefars sang.

Nu synger han stadig, også nu på højen, for vi er tæt på himlen, tæt på Astrid, men sangen er anderledes. Den kommer ligesom mere i klumper, langstrakte klumper, og indimellem lidt ligesom et barn der græder.

Til Spørge-bogen: Hvordan er det at være død?

Tulipankvinden

Bedstefar kører tilbage til byen.

Er det kirkegården vi skal hen til? Det er det ikke. Vi standser uden for home. Home, det betyder hjem på engelsk. Det har jeg lært i skolen. Man lærer mange ting i skolen. Regning, ellers vil jeg ikke kunne tælle pengene i plasticposen.

Man lærer at læse. Ellers havde jeg ikke kunnet læse, at der stod home.

Jeg ser på Bedstefar.

Han griner.

Jeg griner også.

Jeg har læst, at det er sundt at grine, så jeg fortsætter med at grine hele vejen ind i butikken. Men nu forsvinder lyset fra Bedstefars øjne. Men mit er ikke væk. En ung kvinde med et stort rødt hår og grønne øjne og en grøn kjole, der ligner en tulipan, ser op, rejser sig og går hen mod os.

Det er et hus, siger jeg. Og så siger jeg adressen på Bedstefars hus. Det er til salg. Og det vil vi godt købe.

Bedstefar ser sig urolig omkring. Jeg tager ham i hånden og siger 100%. Han rynker panden. Jeg klemmer hans hånd og siger igen adressen.

Tulipankvinden ser nysgerrigt på os. Så taster hun ind på en skærm. Hun nikker. Det betyder, tænker jeg, at hun har fundet huset, og at det er til salg. Hun drejer skærmen, så vi kan se huset. Det er et flot fotografi. Bedstefar nikker. Han kender huset. Så kommer der et nyt billede. Det er fra haven med æbletræet. Stadig nye billeder.

Et dejligt hus, siger Tulipankvinden og ser på os, som om hun kommer i tvivl. Er vi rigtige huskøbere?

Det er vi, siger jeg og løfter et bundt tusindkronesedler op fra plasticposen og lægger bundtet på bordet foran hende. Hun smiler. Hun lægger hovedet på skrå, ser på pengene, og jeg kan se, at hun har lyst til at tage dem og begynde at tælle.

En halv million, siger jeg.

Bedstefar nikker. Så vender han ryggen til og går hen til vinduet. Han kigger undrende ud ad det store udstillingsvindue. Jeg mærker, at han forsvinder. Han ved ikke, hvor vi er. Så tager jeg pengene, putter dem i plasticposen og siger, at vi kommer igen.

Det er solgt, siger hun og løfter hånden op til kinden og klør sig på sit ene temmelig kønne øre.

Ja, siger jeg.

Vi bliver siddende i bilen.

De ser på os inde fra butikken. Jeg ser tilbage og vinker, så går de væk. Bedstefar kan ikke køre bilen. Ikke lige nu.

Rejsen til min far

Louis Jensen

1. e-bogsudgave 2014

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

ISBN 978-87-02-13037-9

© Louis Jensen og Gyldendal 2012

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk