CONRAD FIELDS

Minusmand

GYLDENDAL

1

Tre skud. Lige i nærheden. Han var vågen. Det var hverdag.

Ali måtte selv klare at komme op og give Mahmood mad. Det kørte han nemt på rutinen, for det var altid sådan. Der var toastbrød i skuffen eller cornflakes i skabet. Marmelade og chokopålæg. Mælk til højre, juice til venstre. Standard. Der lå penge til mad i fars taxapung. Han kunne tage en halvtredser. Købe shawarma eller pizza til dem begge i spisefrikvarteret.

„Ved du godt, hvad de siger om dig i min klasse?“ spurgte Mahmood.

Ali løftede hovedet, mens han snørede lillebrorens snørebånd. Spekulerede på, om han havde hørt skuddene.

„Siger de, jeg er underlig?“

„Nej, at du er en kartoffel, der gør en masse haram.“

„Ved du egentlig, hvad haram er?“

„Ja, at gøre alle de ting, kartoflerne gør.“

„Hold op med at kalde dem kartoffel. Det er ikke haram at være venner med danskerne.“

Han rejste sig og daskede til Mahmoods kasket, som sad løst oven på brorens hoved.

„Jo, hvis man gør alle de ting, de gør. Drikker vin og spiser gris.“

„Du er født i Danmark, Mahmood. Du er dansker.“

„Nej, jeg er muslimer.“

„Det hedder ikke muslimer, når det kun er én. Muslim. Og du er født i Danmark. Ligesom mig.“

„Ja, du er også kartoffel.“

Ali puffede Mahmood af sted, ud ad døren. Slukkede lyset i entreen og lukkede døren forsigtigt for ikke at larme unødigt. Han tog sin lillebror i hånden og bankede på naboens dør. Forsøgte at smile høfligt. Det var Tobias’ mor, der åbnede. Hendes tisgule hår stod ud til alle sider.

„Vi skal være i skolen om ti minutter. Er Tobias vågen?“ spurgte Ali.

Hun råbte højt på Tobias uden at fjerne blikket fra de to nabodrenge. Mahmood stillede sig lidt bag ved Ali. Moren råbte igen, uden at få svar.

„Vil du ind og vække ham, Mustafa?“

„Jeg hedder Ali. Jeg ser ham bare i skolen.“

De var hurtigt nede ved døren. Da Ali ville åbne, sad noget i klemme. Han skubbede til, men uden held. Han forsøgte igen. Der lød en metallisk skrabelyd.

„Hvad laver du, dig?“

Ali kunne med det samme se, hvad det var, og samlede det op, inden Mahmood opdagede noget.

„Ikke noget.“

Ali lagde patronhylsteret i lommen. Åbnede døren. Der lå et par stykker mere foran døren. Han sparkede dem ind i busken.

Tobias’ mobil bippede. Sms. Klassekammerat, der ville høre, om han var på skolen. De står nogle stykker og prøver Mickys nye scooter. Totalt varm sæføli. Der er også nogle af pigerne. Tobias satte sig op i sengen. Kiggede rundt og fandt strømperne fra i går. Ud af skoene. Ikke god lugt, men på alligevel. Moren stak hovedet ind på værelset.

„Det er kraftedeme ikke til at se, at du går i skole. Ham derindefra, den sorte, har allerede været her og spørge efter dig.“

„Han hedder Ali, mor, det ved du godt.“

Mobilen viste tre minutter i mødetid. Han skulle ikke komme for sent ret mange flere gange, før han røg ud af skolen, og så ville han også miste den praktikplads, han var blevet lovet. Nede i Autobyen. Lønnet. Fordi han havde tjek på biler, selv om han ikke var mere end 15 år.

Inde i Alis klasse var den nye vikar ved at samle hæfter sammen, da døren sprang op, og Tobias stak hovedet ind.

„Æv, Ali, kommer du ikke med ned bag skolen i frikvarteret?“

Ali havde ikke lagt mærke til, at undervisningen var blevet forstyrret. Han havde en aftale med sin lærer om, at han kunne bruge iPod for ikke at blive distraheret i timerne.

„Hva så, Tobias, har du fået ny frisure?“ Et par af tøserne fnisede til hinanden.

„Vi har time. Det ringer først om ti minutter.“ Ali betragtede Tobias’ hoved med den alternativt klippede frisure forsvinde grinende fra døren, mens Tobias kastede et håndtegn.

Læreren smilede til pigerne og sagde med jysk accent:

„Der er da ikke nogen af jer, der er begyndt at ryge endnu, er der?“

Mere fnisen. Ali pakkede sin taske. Tobias gjorde altid, hvad der passede ham, når han var i skole. Men lærerne kunne godt lide ham. Han kunne slippe af sted med det meste. Ali forstod ikke hvorfor, men han fik det også selv rart, når Tobias var i nærheden.

Der var heftig gang i børsen bag skolegården, hvor rødder fra kvarteret kom og solgte lidt varme sager. Tobias var i færd med at fremvise en mobiltelefon med guldkanter og matchende touchknapper for nogle fra tiende.

„Er den ikke ornlig fed? Den er ikke kommet i butikkerne endnu.“ Tobias lod dem få et hurtigt kig, inden han trak den til sig igen.

„Hvor fanden har du den fra, G?“

„Det siger jeg ikke, så står du her bare i morgen med en mage til. Men den er svedig, ik?“

„Total gangster,“ sagde en, der arbejdede i sin fætters kiosk nede ved siden af pubben og havde noget at handle med. „Hvad skal du ha? Jeg har en karton smøger derhjemme.“

„Så skal det ikke være de der skodsmøger, der koster syvogtyve. Det skal være Marlboro eller sånoget.“

„Må jeg se den igen?“

„Helt sikkert!“

„Den er ornlig fed, siger jeg til dig.“

Handelen gik hurtigt med hans kredit. Alle var glade. Nogle af de lokale rødder kom hen og ville sælge Tobias noget hash.

„Tror du, jeg er looser?“

Ali og Tobias gik over i kiosken.

Klokken ringede, og Ali bevægede sig straks op med kantede bevægelser. På vej op ad trappen mærkede han et stik i låret. Der lå noget skarpt i lommen. Han fik et chok, da han opdagede, hvad der havde nappet ham.

Ali havde ikke tænkt på patronhylsteret, siden han skjulte det for Mahmood. Et lille messinghylster på et par centimeter. Det så ikke ud af meget, men når man vidste, hvad det blev brugt til, var det uhyggeligt at stå med. Det røg i nærmeste skraldespand. Den ved lærerværelset.

Tobias gik ikke op, men hen til porten, hvor der holdt en BMW. Han hilste på og kommenterede de fede sutter. De måtte være syttentommers, ik? Nå, atten. Helt sikkert.

Tobias skulle have sin klasselærer, Merete, så det gjorde ikke noget, hvis han lige trak den lidt i ørerne. Det kunne godt tage en rum tid, inden de andre var kommet de to etager op fra kiosk, wc, boldbanen, biblioteket, læge, tandlæge, grill, kontoret, eller hvad de nu brugte af undskyldning for at komme dryssende. Specialklassen.

En ting var sikker. Undervisningen gik aldrig i gang med det samme. Merete råbte på ham fra et vindue, men Tobias tog sig god tid og gav hånd til alle i bilen.

Inde i klassen satte han sig ned. Der sad kun tre piger, selv om det havde ringet for længe siden. Merete var tålmodig.

„Har I haft et godt frikvarter, piger?“

Ingen svarede. Tre drenge kom ind. Der havde været slagsmål, så det gik der lang tid med at diskutere. Igen noget med ens mor. Eller far, eller bedstefar.

Merete nåede kun at skrive ‘side 58’ og ‘side 59’ på tavlen. Så lød en brandalarm. Alle samledes bag skolen. Alarmen var falsk, og så var den time væk.

Ali stødte på Tobias umiddelbart efter, at brandalarmen var blevet udløst.

„Det larmede alt for meget,“ sagde Ali.

„Ja, det larmer ad helvede til.“

„Jeg kan ikke lide den larm. Jeg bliver altid rigtig nervøs.“

„Det var ikke noget. Slap af, det var bare en fejl. Vil du med ned og købe chips i centeret?“

Tobias var som altid i godt humør.

„Torben sagde, jeg skal lave flere lektier, hvis jeg skal have det højeste snit i klassen,“ sagde Ali.

„Du skifter altid emne, hvis der er noget, du ikke gider?“

„Fordi jeg ville sige det med Torben.“

„Hvorfor er det vigtigt at være den bedste? Er det ikke fint at være lige så god som den bedste? “spurgte Tobias.

„Det ved jeg ikke. Jeg vil gerne være den bedste.“

„Du behøver sgu da ikke lave lektier, stræber. Det er for idioterne. Dem, der ikke kan finde ud af det.“

„Ligesom dig?“

Ali sagde altid ting ligeud, uden at det var ondt ment. Han var bare ærlig. Det syntes Tobias var fedt.

„Jeg er ordblind, perker, det er noget andet.“

På parkeringspladsen ved siden af hashgruppens tilholdssted ved kirken holdt fire biler, som ikke plejede at komme i deres kvarter. En havde svenske plader. To af dem, som alle i kvarteret vidste, havde styr på det, steg ud og gik hen til en gruppe unge mænd, der sad på en nedslidt udendørsbeværtning og drak kaffe og røg vandpibe. Den ene af de to, en stor tyrkisk bodybuilder, prajede to kammerater og satte sig ind i sin bil.

Så snart den sænkede bil kørte ud fra parkeringspladsen, rejste de tilbageblevne sig og tog opstilling, hvor de plejede, foran kirken, hvor man havde overblik over hele området.

Tobias lagde armen om Ali, som helst bare ville hjem i en fart, og hviskede i hans øre: „Panserne har ryddet Staden. Fuldstændigt støvsuget. Der kommer til at være rigtig gang i den.“

Da de var nået uden for hørevidde, spurgte Ali: „Vil du så flytte derud?“

Tobias kiggede overrasket på sin ven.

„Fatter du ikke, hvad jeg siger? Det bliver meganemt at tjene boksen. Markedet er blevet spredt.“

„Skal du sælge hash? Hvad tror du, de andre vil sige?“

Ali trippede af sted med små skridt.

„Du er hurtig, hva? Jeg har da ikke tænkt mig at stå her og sælge et gram ad gangen, fem gange om dagen. Nej, jeg vil sgu da hellere sælge til dem, så de sælger min hash videre. Eller hvad de nu har brug for. Måske noget endnu bedre.“

„Endnu bedre?“

„Man må jo finde ud af, hvad der er flest penge i.“

Ali rev sig løs, men Tobias bed sig fast som en lille hund.

„Hvorfor er det kun de latterlige narrøve der, der skal lave penge?“

„Skal du så også køre rundt i sådan en BMW ligesom de andre, der sælger stoffer?“

„Det ved jeg sgu da ikke. Det skal i hvert fald være en svedig tysker.“

„Jeg tror, du skal tage dig sammen i stedet for, så du kan få nogle papirer,“ sagde Ali mekanisk. Det lød, som om han læste op fra en bog.

„Papirer? Tar du pis? Hvad, produktionsskole for sådan nogen som mig, der ikke kan alfabetet?“

„Du sagde, du ville være mekaniker. Du skal jo ikke være taber.“

„Jeg er sgu da taber. Se min mor, tror du, hun hjælper mig? Hun kan ikke engang hjælpe sig selv.“

„Jeg vil gerne hjælpe dig med dit skolearbejde.“

Tobias rystede på hovedet, men kunne ikke lade være med at smile.

„Det er ikke nødvendigt, Ali. Men tak.“

Tobias slap sit tag i Ali og lånte ild af en tilfældig forbipasserende.

„Du er sgu god nok. Og god til at læse, men hold kæft hvor er du også snotdum, Ali. Der er jo ikke noget at hjælpe med. I vores klasse er lærerne dyrepassere. De har givet op for længst.“

„Hvad mener du?“

Drengene stod uden for pubben. Tobias ville ind og se, om han kunne få sin mor med hjem. Han kiggede på sin ven. Han havde vænnet sig til, at Ali tog alt meget bogstaveligt. Lige så god han kunne være til visse ting i skolen, lige så håbløs kunne han være, når det drejede sig om ting, man ikke kunne læse i bøger.

„De er glade, hvis vi bare kan skrive vores navn. Venter du ikke? Hvis min mor ikke kommer, kan vi gå over og spise en pizza?“

„Jeg skal hjem. Min far vågner snart, og han skal høre mig i arabisk.“

„Nå, er han ikke på arbejde?“

„Han kom hjem i morges og har lidt tid, inden han skal af sted igen. Han vil gerne høre mig i noget tekst.“

„Nederen. Ses.“

Derhjemme nåede Ali lige at hilse på sin far og øve lidt arabisk, inden faren skulle af sted til sit første job. Fire timers rengøring på skolen. Derefter med bussen til en vognmand, som havde en taxa, faren skulle køre indtil klokken seks næste morgen. Men i weekenden kørte han kun taxa, så der kunne familien lave noget om formiddagen og eftermiddagen.

Ali elskede, når familien tog turen op ad Strandvejen. De havde et godt sted, hvor de holdt til. Altid det samme sted. Altid hele familien med onkler, tanter, fætre, kusiner. De holdt de bedste grillfester. Andre familier mødtes samme sted for at tilbringe en dag ved vandet og grille. Der var det bedste mad, han kunne forestille sig, og Øresund lå lige for fødderne.

Derude i naturen var der ingen forskel på, hvilket kvarter man boede i. Faren sagde altid, at det var godt med disse offentlige steder i Danmark, hvor alle kunne lade, som om de var rige. Han gad aldrig tage ud på Amager Strand. Det skulle være på Strandvejen.

Som sædvanlig brokkede Mahmood sig over at skulle gå på stenene for at komme ud til første revle. Tangen var også et problem.

„Hvis du nu ikke spiste så meget slik, ville det ikke være så tungt at slæbe rundt på dig, Moodie,“ sagde Ali, men tog ham alligevel på ryggen, så brormand kunne komme ud til sandet uden at jokke på de hårde sten. Der var kommet flere kilo på sidebenene siden sidste sommer.

„Næste gang må du selv svømme ud, du er alt for tung.“

„Hold din kæft, dig.“

Mahmood kunne sige hvad som helst til Ali. Det rørte ham ikke det fjerneste. Ord var kun ord. De gjorde ingen fortræd.

De var de eneste, der badede. Resten af familien sad i skyggen. Far Kamal var omhyggeligt ved at forberede grillen. Han var altid grillmasteren. Alle kvinderne havde haft forskellige stykker kød med. De andre onkler stod med cigaretter i mundvigen og gav råd, som Kamal ikke lyttede til. Hans filosofi var enkel: Jo mere sprit på grillen, jo nemmere kom der ild. Det virkede hver gang.

Efter flere badeture og spisning spillede de fodbold. Egentlig var alle for mætte, men det var ikke svært at organisere en fodboldkamp med nogle af de andre familier, der holdt picnic ved siden af. Kamal var altid angriber og havde travlt med at lægge taktik for familiens mænd. Der var nu ikke meget at lave taktik om. Alle tonsede bare af sted på bare fødder i græsset og tænkte på at score selv. Fyre bolden, sådan spillede man fodbold. Mahmood stod altid på mål, selv om han var bange for bolden. Det var de bedste dage, Ali vidste. Selv om han ikke var særlig god til spillet og ligeglad med, om hans hold vandt.

>>

Folk i kvarteret bevægede sig altid meget langsomt. Kvinderne gik roligt af sted med børn og indkøb, mens mændene sad og snakkede. Alle huse og parkeringspladser lignede hinanden. Intet skilte sig rigtigt ud.

Ved lavprissupermarkedet stod tre mænd med rollatorer og trehjulet knallert og skålede. Merete traskede gennem kvarteret med en adresse, hun havde svært ved at forstå. Numrene var ikke så logiske. Man skulle vide, at blokkene var delt op i symboler. Et område var dyreriget. Et andet var planteriget, og så videre. Hun havde ikke engang set skiltene, og de to kvinder, hun spurgte om vej, talte ikke dansk. Den ene, som var tildækket fra top til tå, havde gjort hende lidt utryg. Tobias var på vej ned at handle i centeret, da han mødte Merete på trappen. Hun så lost ud med sine papirer og sin mobiltelefon.

„Er det dig, Tobias?“

„Ja, det er det. Kan jeg hjælpe med noget? Skulle du op hos mig?“

Hun var en af hans nyeste lærere, så han havde ikke nået at lære hende så godt at kende. I det samme tabte Merete telefonen, og Tobias bukkede sig per refleks for at samle den op, så de stødte hovederne sammen. Det gjorde satans ondt. Han var nærmest kommet til at nikke hende en skalle. Merete duftede svagt af noget, han kunne genkende. Hun løftede hovedet og kiggede sig forvirret rundt, allerede med en bule i panden.

„Nej, ej, se nu. Gjorde det ondt, Tobias?“

„Nej, det er okay. Jeg håber ikke, du slog dig.“

Merete fik styr på papirerne. Mobilens display havde fået en ordentlig ridse. Hun kiggede rundt på alle navneskiltene. Tobias vidste godt, hvor svært det var at skelne. Der var ikke mange danske navne, og mange af de udenlandske var de samme.

„Nej, nej, det er ikke noget.“

„Hvem skal du besøge?“

„Jeg skal besøge Hassan. Jeg har glemt, hvad han hedder til efternavn.“

„Det er den derovre. Det er svært. Nogle gange er det fornavn, der står. Nogle gange efternavn.“

„Ved du, om han er hjemme?“

„Nej, det aner jeg ikke.“

„Nåh nej, selvfølgelig.“

Tobias så sit snit til at komme videre. Han skulle ind til byen. Han fangede igen hendes duft. Nice.

Luften flængedes af et skarpt drøn. Endnu tre fulgte og herefter lyden af hvinende dæk, der fik de tre skålende pensionister og kvinderne på indkøb til at stoppe op og løfte hovedet. Instinktivt bevægede de sig langs murene.

Merete havde lige takket ja til det tredje stykke kage uden at have fået afleveret sit budskab om mødepligt, da Hassan løb hen til vinduet og fortalte, at der lå én på jorden. Det blev et kort hjemmebesøg.

Midt på parkeringspladsen stod en kødrand af folk. Et par stykker sad på hug og ydede førstehjælp til en person, der lå på ryggen. Tilskuere løb råbende til og fra, mens politi forsøgte at afspærre området. De lokale betjente havde været hurtige. De kom ellers ikke så gerne i kvarteret.

Et par drenge cirklede nysgerrigt rundt på deres BMX-cykler for at få det hele med, men blev verfet væk. Nogle hidsede sig op over politiet og sagde, det var fucking rockere, der havde gjort det. Ali stod i klyngen og kiggede på optrinnet, da han fik øje på Merete. Han havde set hende på skolen, men aldrig her. Han var her, fordi han boede her, men hvad lavede hun? Han vendte sig om og stillede sig foran en forvirret politimand med tydelige svedskjolder på skjorten.

„Jeg så, det var en bil med tre kartofler i,“ sagde han tonløst til politimanden. „Med tatoveringer helt op til hovedet. Helt op til hovedet. En bil med tre i.“

„Et øjeblik. Hvis der er nogen, der har set noget, der kan hjælpe os, skal I gå over til mine kollegaer derovre,“ sagde den svedende politimand og pegede over på en mørkeblå stationcar, hvor to betjente sad og tog notater. Der stod allerede et par stykker henne ved bilen.

Meretes blik fulgte blodsporet, og da hun fik øje på manden, der var blevet ramt, trådte hun tilbage og begyndte at gå baglæns, væk fra parkeringspladsen. Blodet flød ud på asfalten.

Ali blev i tvivl, om han skulle sige noget til hende. Hun distraherede ham. Hun opførte sig underligt. Det var besynderligt at gå baglæns.

Han var selv på vej hjem med indkøb fra centeret og var stoppet op for at se nogle drenge spille bold, da skuddene lød. De havde skyndt sig om på forsiden af boligblokken for at se, hvad der skete. Standard. At se, hvad der sker.

I det samme var en rød bil kommet susende ud fra parkeringspladsen, og Ali havde tydeligt set tre meget muskuløse mænd krybe sammen for at gøre sig mindre synlige. Bilen var kørt forbi, lige ved siden af ham. Ham på bagsædet lagde en genstand, en pistol vistnok, ned på sædet. Ali havde fået øjenkontakt med manden, inden bilen drejede til venstre og forsvandt væk fra området. Han havde nået at se en kæmpetatovering, der dækkede hele mandens hals og hans hænder, som var blå af blæk.

En af de fyre, som plejede at holde øje med parkeringspladsen, sad med ryggen op ad en lygtepæl. Helt rolig uden at sige noget. Han holdt sig på maven, mens blodet trængte gennem hans hættetrøje. Hans øjne fulgte de unge drenge, der nærmede sig. Der kom flere og flere til, og inden der var gået fem minutter, var der sirener og blå blink.

„Jeg bliver nødt til at ligge ned,“ havde han hvisket. Det var kun Ali, der havde hørt det. Han kom i tanke om, hvad Tobias havde sagt: at der ville blive gang i den. Han havde hjulpet den sårede ned at ligge. Nu angik det også ham.

Tobias gik tværs over Rådhuspladsen på vej til biografen. Der skulle han møde Janus, som han havde gået til basketball med sidste år. Tobias spillede ikke mere. Det var lidt for seriøst med det der træning fire gange om ugen. Han havde ellers været god. Mobilen ringede.

„Hva så dér, Janus? Er der om et sekund.“

Janus fortalte, at han havde mødt nogle piger fra basket, der skulle se en anden film, og om Tobias havde lyst til at se noget mere romantisk.

„Du er for player. Skal vi se en tøsefilm, bare fordi du vil give finger i biografen?“

Han bemærkede, at en ældre dame ved busstoppestedet kiggede på ham, og skammede sig over sin høje tale.

Foran biografen stod Janus med to piger.

„Hva så, Toby, det er Simone og Ouafa.“

Tobias havde set den ene før. Simone spillede på det bedste pigehold, og han havde set hende til træning, men det var længe siden. Han gav hende hånden og smilede fraværende. Da han præsenterede sig for den anden pige, forsvandt hans sædvanlige selvsikkerhed. Hans stemme knækkede i det øjeblik, han sagde sit navn.

„Nå, er din stemme gået i overgang, champ?“ grinede Janus og gav Tobias et venskabsdask på skulderen.

Fuck ham.

„Jeg hedder Ouafa. Vi har mødt hinanden før,“ smilede pigen.

„Har vi det?“

Tobias kunne ikke huske hende. Hendes ansigt var rammet ind af et bronzefarvet silketørklæde med et kendt logo vævet ind i stoffet. Hendes tænder var de flotteste, han nogensinde havde set. Hendes hud havde samme farve som hendes lysebrune øjne, og hendes læber var tegnet ganske svagt op. Sweet.

„Til afslutning i basketklubben for to år siden.“

„Gik du også i klubben?“

„Nej, jeg var der med Simone. Jeg havde ikke det her på dengang, det er måske derfor, du ikke kan kende mig.“

Han blev helt paf over hendes ligefremme facon. De brune piger plejede ikke at tale med danskere.

Efter filmen spurgte Janus, om de skulle gå en tur ned til søen. Klokken var ni, og det var stadig lunt.

„Jeg vil gerne, men vi skal køre om en time,“ sagde Simone.

„Hvorfor skal I køre så tidligt?“

„Jeg skal være hjemme klokken halv elleve. Men jeg vil gerne med derned.“

Normalt ville Tobias have sagt noget med, at det var vildt tidligt, men han gad ikke lyde arrogant.

Simone og Janus gik foran og småflirtede. Simone grinede højt, hver gang Janus sagde noget sjovt. Det lå i luften, at der skulle kysses på bænken. Tobias var lidt usikker over at blive matchet med en, han ikke kendte. Nu gik han tavs ved siden af Ouafa og kunne slet ikke komme på noget at sige. Det var hende, der brød tavsheden.

„Tak, fordi I ville se den film for vores skyld, det var sødt af jer.“

„Selvfølgelig. Den var da meget god.“

„Nej, den var da vildt plat. Men Simone ville se, om vi kunne få jer til at se en rigtig tøsefilm.“

„Var det kun derfor?“

„Ja, er vi ikke platte?“

Hun grinede og trak undskyldende på skuldrene. Hun havde et smilehul i den ene kind.

„Sejt.“

„I ville vel godt have set en actionfilm i stedet for?“

„Det var meningen, men det er okay. Det havde sikkert været lige så hjernedødt.“

De sakkede lidt agterud i forhold til de andre to. Ouafa talte ikke så højt, så Tobias måtte gå tæt på hende for at høre, hvad hun sagde. Hun duftede svagt af parfume. Det var en sart duft af mandler. Han havde egentlig altid bare syntes, at parfume lugtede af parfume. Men nu kunne han både lugte honning og kanel. Det var anden gang i dag, han havde mærket duften af sådan en rar parfume. Hun havde slet ikke så meget på som de andre piger på deres alder, og derfor duftede det også meget bedre. På samme måde med hendes tale. Han skulle anstrenge sig for at høre, hvad hun sagde. Hendes stemme var blød og rar. Hun lo, hver gang hun sagde noget. Bare et lille stød.

„Hvad for nogle film kan du da bedst lide at se?“

„Mig? Det ved jeg ikke. Bare sådan nogle almindelige film.“

Hun grinede. „Almindelige film. Nå dem.“

Tobias ærgrede sig over ikke at kunne finde på noget mere originalt at sige. Han var ligeglad med, hvad han så, bare det var underholdende.

„Hvad kan du lide at lave? Hvis altså der er noget, du kan lide.“

Han var egentlig ikke særlig interesseret i så meget andet end biler, men det gad han ikke fyre af lige nu. Han kom i tanke om noget, Ali forleden havde mindet ham om; at Tobias jo før i tiden altid havde sagt, han ville være kok. Selv om det egentlig var mekaniker, han helst ville være.

„Jeg kan lide at lave mad. Jeg vil gerne have en restaurant.“

Tobias stolede på, at det var et godt nok svar.

„Kan du det? Min far har en restaurant. En marokkansk restaurant.“

„Er du fra Marokko?“

„Ja, vidste du ikke det?“

Janus og Simone havde sat sig på en bænk og grinede. Tobias syntes pludselig, de var meget højlydte og forstyrrende i forhold til de fine omgivelser. Han bemærkede insekternes miniaturedans på den rolige vandoverflade og svanerne, der lå på rede to meter fra bredden. Aftensolen forsvandt i et svagt lilla skydække og lagde mørke skygger over Ouafas ansigt. Tobias kiggede på hende, men hans øjne havde ikke vænnet sig til lysskiftet. Han søgte konturerne i hendes ansigt, og langsomt dukkede de frem fra tørklædet. Hun smilede til ham. Et naturligt smil med lukket mund. Et ældre ægtepar, der var ude at lufte deres sorte labrador, gik ind imellem dem, og da de havde passeret, havde Simone hevet Ouafa over på bænken.

„Vi skal til at gå tilbage, hvis vi skal være hjemme.“

Da de havde fulgt pigerne til bussen, gik Tobias sammen med Janus, som han ikke følte, han havde noget at sige til. Han ærgrede sig over, at han ikke havde spurgt til Ouafas interesser. Måske havde han kunnet få hendes mobilnummer. Eller de kunne blive venner på nettet. Så kunne de ses en anden gang, og Tobias kunne have tjekket lidt ud, så han kunne sige nogle ting, som hun måske syntes lød rigtige. I bussen tænkte han på, hvor rart det måtte være at have en tid at skulle være hjemme på.

>>

Oppe i 8. b sad Ali med en af de sidste færdighedsregninger, inden klassen skulle op til test nogle uger senere. Normalt ville han være i fuld gang med at løse stykkerne. Han ville være en af de første, der gik op og lagde den på katederet foran læreren: opgave løst. De opgaver, der var bygget systematisk op, kunne han sagtens løse. Dem, der krævede, at man kunne sætte ting i perspektiv, voldte mere besvær.

Men Ali sad bare og stirrede på det samme første stykke, mens han tænkte på skyderiet dagen før. Han havde ikke specielt varme følelser for pusheren, der var blevet skudt. Ali vidste ikke andet om ham, end at han altid havde været en af de store i kvarteret. En, der havde de andres respekt. Han vidste ikke, om han havde overlevet. Der gik mange rygter på skolen.

Det, der rumsterede i Alis hoved, var, at han havde været nødt til at røre ved ham, der var blevet skudt. Han havde hjulpet ham ned at ligge. Taget parti. Han var indblandet.

Skolen lå på en lille bakke. Heroppefra kunne man se ud over store dele af byen. Når Ali kiggede ud ad vinduet, kunne han se Øresund blinke i solskinnet. Overfladen lignede et gyldent tæppe. Derovre lå Sverige, spændende og ukendt. Når han så skibene på sundet, forestillede han sig, at han var om bord og sejlede ud på det åbne hav. Han læste om Leif den Lykkelige og Christoffer Columbus. De var sejlet ud uden at vide, præcis hvor de ville lande.

Så han et fly på himlen, drømte han, at han blev løftet væk herfra og ud i verden. Han havde været ude at rejse tre gange til Libanon og Syrien, og hver gang havde han oplevet, at der var en verden, som så anderledes ud end den, han kendte hjemmefra. Første gang, Ali fløj til Mellemøsten, havde han stirret ud ad vinduet under hele turen derned. Fra det øjeblik, det store skrummel af et fly lettede fra disede Amager, til hjulene ramte den varme asfalt i Beirut. Han havde set alt, der var passeret under dem. Sådan dagdrømte han, indtil klokken ringede.

Tobias stod ved kiosken med nogle piger fra skolen. Han kaldte på Ali.

„Hvad med det i går?“

„Det var ham, vi så holde øje forleden, der blev ramt,“ mumlede Ali. Det vedkom ikke de piger, Tobias stod sammen med. De boede slet ikke her.

„Fuck mand. Jeg var lige taget ind til byen, og så sker det. Typisk, når man lige er væk.“

Tobias sagde „farvel tøser“ og fulgte med Ali. Der var masser af aktivitet på parkeringspladsen foran deres blok. Rundt om en sort BMW-jeep med sorte ruder stod en flok og svarede med korte sætninger nogle personer inde i bilen. Adlød ordrer. BMW’en spyttede en yngre fyr ud, som satte sig ind i en mindre bil med store spoilere og prøveplader. Ved siden af holdt to biler med svenske plader.

„Han tog en skudsikker vest på, så du det?“

Tobias hev fat i Ali, så de bedre kunne se uden selv at blive opdaget.

„Det ser ud, som om der bliver krig.“

Ali brød sig ikke om at blive stående bag ved det træ, de havde taget opstilling ved. Han havde i det hele taget slet ikke lyst til at være i kvarteret mere. Det var utrygt. Det hele var kommet for tæt på, og det var ikke noget, der var grund til at blande sig i.

„Kom, lad os komme væk, inden de ser os. Jeg vil ikke have med det at gøre.“

„Det er sgu da for vildt, det her. Prøv at se, det’ en gun, sir jeg til dig.“

„Det er ikke noget, der vedkommer os, Tobias. Det er bedst ikke at blande sig i deres ting.“

„Vent nu lige. Det er totalt western. Prøv at se ham, der sidder på bagsædet i merceren. Og ham, der sætter sig ind i den lille nu. Hold kæft, nogle spader.“

En af de omkringstående satte sig ind på førersædet af den lille bil med prøvepladerne. En kraftig araber med heftig skægvækst gav nogle beskeder til de to i bilen.

„Jeg tror fandeme, de skal ud at skyde med skarpt!“ Tobias lød mere spændt end bange.

„Hey, dansker! Hvad laver du her, din snitch?“ lød det i det samme.

En vagt havde fået øje på dem.

„Lad os komme væk, Ali,“ sagde Tobias. „Jeg skal fandeme ikke fanges af de der … gangstere.“

Ali og Tobias vendte om og gik derfra med lange skridt uden at vende sig. Lige præcis hurtigt nok til, at det ikke var løb.

En knallertscooter med to tolvårige passerede dem.

„Nå, Ali, er du snitch sammen med ham?“

Det var Lille-Abdullah, der råbte. Hans bror var en af dem, der styrede hashsalget i området. Det vidste alle. Selv Ali.

„Fis af, din lille lort, eller jeg nakker dig,“ sagde Tobias.

„Prøv.“

Tobias var fuldstændig ligeglad med, hvem han provokerede. Scooteren cruisede lige så langsomt ved siden af dem ude på vejen.

„Har vi ikke lov til at være i vores eget kvarter? Vi er lige kommet fra skole.“

Tobias hadede, at han overhovedet skulle forklare sig. Lille-Abdullah var virkelig lille. Han lignede en på ni år. Hans alt for store bukser havde tre opsmøg, for at han ikke skulle falde i dem. Hans træningstrøje hang om skuldrene på ham.

„Hvorfor er du altid sammen med ham kartoflen? Er I svans?“

Tobias stak i løb. Han var lige ved at nå scooteren, da føreren satte i gang.

„Hvad med at lære at tale ordentligt dansk, din lille falafel-perker? Jeg skal kraftedeme nok få fat på dig!“

Tobias spurtede efter scooteren, men den var hurtigt uden for rækkevidde. Lille-Abdullah gav ham fingeren.

„Æv! Bøsse. Jeg knepper din mor!“

„Surt for dig, din lille nar.“

Tobias vendte sig mod sin ven.

„Undskyld, Ali. Det er jo bare noget, vi siger, du ved.“

Tobias’ mobil spillede en melodi. Det var en sms. Han læste den, og hans ansigt lyste op. Det var fra Ouafa. Fedt, hun havde skaffet hans nummer. Kvik tøs.

Hej T. Fik dit nr af J. Tak 4 forleden Det var nice. Men skod film

Tobias trak sig lidt væk fra Ali. Hans fingre bevægede sig langsomt på tasterne. Han ville allerhelst have bedt Ali om hjælp til at stave, men gad ikke, at Ali skulle se, hvad han ville skrive. Det var alligevel for privat.

Helt siggert. Skal vi se 1 anden? Hvis du vel

„Hvad er der? Er det hemmeligt?“

„Det er bare min mor. Det er ikke noget.“

Ali vidste godt, at Tobias aldrig sms’ede med sin mor. Ingen af dem kunne stave.

Tobias lavede en aftale med Ouafa om at mødes et par dage senere. Drengene gik ned og købte noget slik, og så var alt, som det plejede. De mødte nogle gutter og spillede lidt fodbold, indtil de alle sammen kom op at skændes. Standard.

Mahmood kom gående fra fritidshjemmet ovre bag centret og bed af en kæmpe vingummi. Tobias drillede ham altid godmodigt.

„Æv, Mahmood. Spiser du vingummi? Ved du ikke, at der er gris i?“

Mahmood lod som ingenting.

„Ali, vi skal hjem. Mor siger, du skal hjælpe mig med lektier.“

Ali kom hen og tog vingummien ud af hånden på lillebroren. Smed den væk.

„Det er rigtigt, hvad han siger. Den er lavet af gris. Det er det, der gør den blød.“

„Det er haram at lyve, Ali.“

„Jeg lyver ikke. Du ved også godt, jeg aldrig lyver.“

„Ja-ja.“

„Hvorfor siger du haram hele tiden?“

Mahmood trak på skulderen. Fandt vingummien, pustede på den og tyggede videre.

„Hvad skal du, Tobias? Vil du spise med hos os i aften?“

„Nej. Jeg tror, jeg vil prøve at se efter min mor.“

„Tror du, at du kan få hende med?“

„Man ved jo aldrig.“

Tobias tændte igen en smøg. Skulle til at sige noget, som om han fortrød, han havde sagt nej til middag, men tog et ordentligt drøn og gav Ali en halv omfavnelse.

„Ses, Ali.“

På vej hjem tog Ali sin lillebror om skulderen. Han var den eneste, Ali rørte ved.

„Hvorfor skal jeg altid hjælpe dig med dine lektier? Kan du ikke bare høre efter i skolen?“

>>

Ouafa sad på bænken ved søen. Hun havde strammere jeans på end sidst. Små hvide ballerinasko og en lille fiks kopilogotaske ved siden af sig. Tobias havde ladet sin kasket blive hjemme. Strøget håret helt tilbage med hårvoks. En ny frisure, han havde lavet, lige inden han gik hjemmefra. Han vidste ikke rigtigt, om han skulle kysse hende på kinden, eller om han skulle give hende hånden. Hvad måtte man egentlig med muslimske piger?

Hun rejste sig, da hun fik øje på ham. Kyssede ham på begge kinder. Tobias snusede ind og genkendte hendes parfume. Han lukkede øjnene, og hans næsetip strejfede akkurat stykket bag hendes øre, da han kyssede hendes venstre kind.

„Fed frisure.“

Han var ikke klar over, om det var ironisk, eller om han havde ramt rigtigt.

„Synes du, eller laver du grin?“

Ouafa så ældre ud end sidst. Hun grinede og satte sig ned.

„Hvor er du mistroisk. Jeg mener det. Jeg er ikke lige så ironisk som danskerne.“

„Nå, men tak. Jeg kan jo ikke se dit hår, så jeg ved ikke, hvad jeg skal sige om din frisure.“

Han syntes selv, det var en meget fiks måde at vende den på.

„Nej, men det kan være, du kommer til det en dag.“

Tobias mærkede et sug i maven.

„Viser du aldrig dit hår?“

„Jo for nogen. Derhjemme for eksempel.“

Ouafa smilede.

Han havde pludselig vildt lyst til at se hendes hår, og når hun sagde ‘en dag’, var der også en mulighed for, at de kunne blive ved at se hinanden.

„Hvad har du lyst til at lave?“

Tobias havde taget penge fra sin mors pung, så de kunne gå i biografen, hvis hun havde lyst. Eller spise noget mad.

„Det ved jeg ikke. Jeg tror ikke, jeg gider biffen.“

Ouafas hænder var slanke. Hun havde hverken neglelak på eller kunstige negle i modsætning til de fleste andre på hans skole.

To piger fra skolen kom gående hen imod dem. De havde helt stramme bukser og meget sminke på. Tobias havde altid syntes, de var lækre, men nu var de bare standard. Caroline hilste.

„Hva så, Tobias?“

„Hva så.“

Gülsun nikkede bare og tjekkede Ouafa ud. Helt grundigt.

„Nåeh, Tobias …“

Så var de forbi med et fnis til hinanden.

„Det var nogle fra min skole. Totalt skod.“

„Skal vi ikke bare gå en tur og spise en is?“ foreslog Ouafa.

Tobias og Ouafa gik ned til den store park med deres italienske is. Tobias syntes egentlig, det var vildt dyrt, men han kunne jo ikke så godt have købt Red Bull eller Breezer nu. Hun drak sikkert ikke. Hun var helt afslappet, så det var ikke noget problem selv at slappe af.

Parken var pakket med mennesker. Det gik op for Tobias, at det var sankthans. Der var en hyggelig stemning, og folk sad på tæpper med deres medbragte vin. Alle kiggede i retning af det store bål og ventede på, det skulle tændes.

„Sikke en fantastisk orden. Det er meget flot tilrettelagt.“

Det var ikke ord, han var vant til at høre. Hun var åbenbart sådan en følsom en. Helt sikkert.

„Og de fleste har hvidt tøj på. Er det ikke lidt gay?“

Han smilede ironisk, og det fangede hun.

„Jeg synes, det er lækkert, at alle er så rolige. Hvis det havde været hos os, havde der været megameget larm.“

Fedt at sidde på græsset med hende og lege tjekket. Megamodent egentlig. Der var så mange mennesker, at man kunne forsvinde i mængden. Der var ingen, man kendte her.

„Hvor er det hyggeligt. Jeg har aldrig rigtig dyrket sankthans,“ fortsatte hun begejstret. Da bålet tændtes, kunne Tobias se flammerne i hendes skinnende øjne. Ved Midsommervisen kiggede hun på ham.

„Er det ligesom en julesang? Kender du den?“

„Ikke rigtigt. Jeg ved ikke engang, hvad den hedder?“

Alt var som at være med i en film for voksne. Alt var så roligt, og man skulle ikke anstrenge sig for noget som helst.

Bussen kom nærmere. Ligesom ved deres første møde vidste Tobias ikke helt, hvad han skulle gøre, og han ville ikke ødelægge noget. Ouafa trak hans hoved tæt til sit og åbnede munden. Hendes tunge kildede Tobias’ læber, og da han åbnede munden, mærkede han den flygtigt mod sin. Ganske forsigtigt og ganske blidt. Og alt for hurtigt. Så kom bussen, og Ouafa vendte sig om.

„Jeg skriver til dig.“

Hun steg op i bussen, og da dørene lukkede, kunne Tobias ikke røre sig. Han ville blive her, hvor hun havde kysset ham. Han ville ikke tilbage og finde moren på pubben. Ikke tilbage til sin egen verden. Lige her, hvor Ouafa og han havde sagt farvel, ville han blive. Han tænkte tilbage på kysset. Han lukkede øjnene. Han forsøgte at smage hende, men det forsvandt langsomt. Han tænkte på det store bål. De havde kunnet mærke varmen, selv om de havde siddet langt fra heksens offersted.

Tobias sad i bussen og prøvede at huske, hvad de havde talt om, og om han havde været skarp nok. Han ville så gerne opleve kysset igen, men det var gået så utrolig hurtigt. Han kiggede ud af bussens rude, og dernede var det mørke vand, der skilte de to øer.

>>

Ali blev på sit værelse og havde ikke lyst til at gå ned i gården. Kamal, der havde en sjælden fridag, forstod ikke, hvorfor en frisk ung mand sad på sit værelse og spillede computerspil. Han bankede på døren til Alis værelse uden at få svar og gik ind.

„Hvorfor sidder du herinde, Ali? Du laver ikke lektier. Du spiser ikke mad. Hvad er der med dig?“

Kamal havde en tallerken med, med den søde konfekt halva.

„Spiser du ikke halva mere? Du plejede at elske det,“ sagde han.

„Jeg har ikke lyst. Det er for sødt.“

Kamal satte sig ned ved siden af sin ældste søn og tog et stykke af den klistrede masse.

„Du spiser kun dansk slik nu?“

„Jeg synes, halva er for sødt. Det synes jeg også, der er masser af dansk slik, der er.“

„Hvad med vingummi? Spiser du det?“

„Næ. Ikke rigtigt.“

„Er det rigtigt, der er gris i?“

„Det tror jeg.“

„Hvad med det der? Lærer du noget af det?“

Kamal pegede på computeren, hvor Ali var i gang med Grand Theft Auto.

„Sidder du på dit værelse for at skyde mennesker på computeren?“

„Det er bedre end at gøre det i virkeligheden.“

Kamal vendte håndfladerne mod loftet. Ali kunne ikke huske, at hans far nogensinde havde sat sig ind på hans seng for at tale. De talte ofte, men det var altid ved bordet. I weekenden. Altid om skolen. Pligter. Familien.

„Ali. Da jeg var dreng, var der skud alle steder. Man hørte skud hele tiden. Det var normalt. Alle havde gevær. Til jagt. Til forsvar. Til hævn.“

„Men sådan er det ikke her, Baba. I Danmark taler man jo om tingene, har du sagt.“

„Danmark er også ved at blive anderledes, Ali. Jeg kan se det i min taxi. De forandrer sig. De bliver vilde.“

„Hvad kan du se? Fulde mennesker lørdag aften? Er det ikke det, du altid siger?“

„Det er det bedste sted at se samfundet. Alle kører i taxi. Nogle gør det kun i starten af måned. Nogle i weekend. Nogle hver dag. Alle slags mennesker. Jeg sværger, Ali, de danske er blevet vant til ikke at tale sammen.“

„Jeg forstår ikke, hvad du siger.“

„Har jeg fortalt dig om din onkel Nouredin?“

„Ja, mange gange.“

„Har jeg fortalt dig om sidste gang, jeg så ham?“

Ali svarede ikke, men savede sit spil og fjernede hænderne fra tastaturet for første gang, siden Kamal var kommet ind. Han ventede på en af de utallige historier, han var vokset op med. Historier om slægtninge, der havde mistet livet. Slægtninge, der havde lidt. Slægtninge, der havde overlevet pinsler. Han var efterhånden begyndt at miste interessen for dem. Sympatien var for længst forsvundet. For hver gang han havde hørt historierne, var de blevet kedeligere.

Kamal stoppede munden fuld af halva, inden han med dæmpet stemme begyndte at fortælle. Om hvordan hans familie var blevet splittet. Kampe mellem stammer. Den dræbte bror. Deres folk, der altid kæmpede. Mod hinanden. Mod naboerne. Mod fremmede. Flugt til Libanon.

Kamal kiggede på Ali med tårer i øjnene, som han altid gjorde, når han fortalte historien. Ali kunne ikke forstå, hvordan han kunne blive ved med at græde over den.

„Vores folk, Ali, er vant til det. Vi kan godt klare, at folk bliver skudt omkring os. Det er vores historie. Det, der sker her, er ingenting. Vi skal ikke blande os i deres skidt.“

De sidste ord vækkede Ali. Han rejste sig op og kiggede ned på parkeringspladsen, som altid havde været livlig, men nu var helt øde, bortset fra nogle få brede, unge mænd, der kiggede mistroisk rundt.

„Historien er anderledes hver gang. Sidst flygtede du med din bror. Det kan jeg huske, du sagde.“

„Det var en anden bror.“

„Du plejer også altid at sige, at I kom alene til Libanon.“

„Man skal holde styr på, hvad man fortæller dig, hva, Ali?“

Kamal kiggede på Ali med et lille smil.

„Men hvorfor fortæller du ikke bare sandheden?“

„Sandheden. Hvad er sandheden? Man glemmer sandheden og laver en ny, der passer. Det skal du nok lære. Man finder en historie, der passer bedst, hvis der er krig, og lærer at leve med det.“

„Men vi bor her, og det er ikke Mellemøsten. Der er ikke krig her.“

„Måske er det vores skæbne, dreng. Måske er det noget, der gør os stærkere. Der vil altid være krig i en ghetto, Ali. Hvad tror du, alle de mennesker har oplevet? Hvorfor tror du, vi alle sammen bor i Danmark?“

„Fordi der ikke er noget arbejde dernede. Det siger du altid.“

„Fordi der ikke er noget fred dernede. Alle er vokset op med krig, og alle tager krig med. Det er vores historie. Den kan man ikke ændre på, Ali.“

Ali greb det største stykke halva i æsken. En fedtet klods med sesam på. Halvdelen forsvandt i hans gab, men det forhindrede ham ikke i at tale.

„Men det var en dansker, der skød, Baba.“

„Dansker. Tyrker. Svensker. Det betyder ikke noget, hvem der begynder. Det glemmer man hurtigt, når det går i gang. Hvem er det, der skyder næste gang, tror du? Det handler ikke om, hvem der begynder, det handler om, hvem der slutter.“

TAK TIL:

MARTIN ISENBECKER

PERNILLE DROST

PAUL MCNEICE

SOPHIE PEEBLES MEROLLI

TOBIAS HENIUS

OMAR SHARGAWI

ANDRE BABIKIAN

SØRINE HOFFMANN

MAI-BRITH EBDRUP

ELISABETH KIERTZNER

MALIK, SOFIA OG SOLVEIG FIELDS FOR TÅLMODIGHED.

Minusmand

Conrad Fields

1. e-bogsudgave 2013

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Harvey Macauley, Imperiet

ISBN 978-87-02-13362-2

© Conrad Fields og Gyldendal 2013

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk