ASTRID LINDGREN

Emil fra Lønneberg

TEGNINGER AF BJÖRN BERG
NYOVERSAT AF KINA BODENHOFF

GYLDENDAL

Emil fra Lønneberg hed en dreng, som boede i Lønneberg. Han var en lille vild og stædig krabat, ikke sød og artig sådan som du er. Men sød så han ud, det gjorde han skam. Når han ikke skreg. Han havde runde, blå øjne og et rundt, rødkindet ansigt og lyst, uldet hår. Det så sådan set så sødt ud alt sammen, så man kunne tro, at Emil var en rigtig lille engel. Men det skulle man bare ikke bilde sig ind. Fem år var han og stærk som en lille okse, og han boede på gården Katholt i landsbyen Lønneberg i Småland. Og så talte han smålandsk, den lille fyr, men det kunne han ikke gøre for. Det gør man i Småland. Når han ville have sin hue, sagde han ikke, sådan som du ville sige: „Jeg vil have min hue.“ Han sagde: „Jeg vil ha mi lue!“ Hans „lue“ var en slags kasket med sort skygge og blå puld, køn var den ikke. Den havde hans far købt til ham, engang han tog til byen. Emil blev glad for huen, og da han skulle i seng den aften, sagde han: „Jeg vil ha mi lue.“

Hans mor syntes ikke, at Emil skulle have huen med i seng, hun ville lægge den på hylden i gangen, men så skreg Emil, så det kunne høres over hele Lønneberg: „Jeg vil ha mi lue!“

Og Emil sov med huen på hver nat i tre uger. Det gik da nogenlunde, selv om det var temmelig knoldet. Men hovedsagen var, at Emil fik det, som han ville, det var han meget nøjeregnende med. Frem for alt måtte det ikke blive, som hans mor ville have det. Engang til jul forsøgte hun at få Emil til at spise stuvede snittebønner, fordi det er så sundt med grøntsager, men Emil sagde nej.

„Vil du aldrig spise grøntsager?“ spurgte hans mor.

„Jo,“ sagde Emil. „Rigtige grøntsager.“

Og så gik han i al stilfærdighed hen og satte sig bag juletræet og begyndte at gumle på det. Men det blev han snart træt af, for det stak i munden.

Så stædig var Emil. Han ville bestemme over mor og far og hele Katholt og helst over hele Lønneberg, men det fandt lønnebergerne sig ikke i.

„Det er synd for Svenssons på Katholt, at de har sådan en skarnsknægt af en dreng,“ sagde de. „Ham bliver der aldrig noget ud af.“

Troede lønnebergerne, ja! Tænk, hvis de havde vidst, hvordan det kom til at gå med Emil, så havde de nok ikke sagt sådan! Tænk, hvis de havde vidst, at han skulle blive sognerådsformand, når han blev stor! Du ved vel ikke, hvad det vil sige at være sognerådsformand, men det er noget meget fint, det kan jeg forsikre dig om, og det endte Emil altså med at blive.

Men nu skal vi holde os til det, der skete, da Emil var lille og boede på gården Katholt i landsbyen Lønneberg i Småland med sin far, som hed Anton Svensson, og sin mor, som hed Alma Svensson, og sin lillesøster Ida. På Katholt havde de også en karl, som hed Alfred, og en tjenestepige, der hed Line. For på den tid, da Emil var lille, var der karle og piger i Lønneberg og alle andre steder. Det var karlene, som pløjede markerne og passede hestene og studene og kørte høet ind og lagde kartofler, og pigerne, som malkede og vaskede op og skurede og skrubbede og sang for børnene.

Nu ved du, hvem der boede på Katholt, far Anton, mor Alma, lille Ida, Alfred og Line. Og så to heste, et par stude, otte køer, tre grise, ti får, femten høns, en hane, en kat og en hund. Og så Emil.

Katholt var en nydelig lille gård med et rødmalet stuehus, som lå på en høj mellem æbletræer og syrener. Og rundt omkring lå marker og enge og en sø og en stor, stor skov.

Der ville have været roligt og fredfyldt på Katholt, hvis bare Emil ikke havde været der.

„Han laver altid skarnsstreger, den knægt,“ sagde Line. „Og laver han ikke selv skarnsstreger, så sker der alligevel altid et eller andet med ham. Jeg har aldrig kendt mage til knægt.“

Men Emils mor tog ham i forsvar.

„Det er da ikke så slemt med Emil,“ sagde hun. „I dag har han kun nappet Ida én gang og væltet kaffefløden, det er det hele … nåh, ja, og så jagtet katten rundt om hønsehuset, for resten! Men jeg synes nu trods alt, at han begynder at blive mere rolig og artig.“

Og der var skam ikke noget ondt i Emil, det kan man ikke sige. Han holdt så meget af både Ida og katten. Men han blev nødt til at nive Ida lidt, ellers havde hun ikke givet ham sin honningmad, og katten jagtede han i al venskabelighed bare for at se, om han kunne løbe lige så hurtigt som en kat. Men det forstod katten jo ikke.

Det var den syvende marts, at Emil var så sød og kun nev Ida en gang og væltede kaffefløden og jagtede katten. Men nu skal du høre om nogle andre dage i Emils liv, hvor der skete mere, enten det nu var, fordi han lavede skarnsstreger, som Line sagde, eller det bare gik sådan alligevel, fordi der altid skete så meget med Emil. Vi kan jo begynde med:

Tirsdag den 22. maj.

Da Emil stak hovedet i suppeterrinen

Den dag fik de kødsuppe til middag på Katholt. Line havde hældt suppen op i den blomstrede suppeterrin, og alle sad omkring bordet i køkkenet og spiste suppe, ikke mindst Emil. Han elskede suppe, og det kunne høres, når han spiste.

„Behøver du at slubre sådan?“ spurgte hans mor.

„Ellers ved man ikke, at det er suppe,“ sagde Emil, det vil sige, i virkeligheden sagde han sådan her: „Ellers ved en it’, at de æ’ søppe.“ Men det der med det smålandske, det vil vi ikke bekymre os om nu.

Alle måtte spise så meget, de kunne, og til sidst var terrinen tom. Der var kun en lille sjat tilbage på bunden. Den sjat ville Emil have, og den eneste måde at nå den på var at stikke hele hovedet ned i suppeterrinen og slubre sjatten i sig. Det gjorde Emil, og de kunne ganske rigtigt høre, hvordan han slubrede derinde. Men så skulle Emil trække hovedet ud igen, og tænk engang, det kunne han ikke! Han sad fast. Nu blev Emil bange og sprang op fra bordet, og der stod han med suppeterrinen som en bøtte over hovedet. Den gik langt ned over både øjne og ører på ham. Emil hev og flåede i terrinen og skreg som en gal. Line blev også ængstelig.

„Vores fine suppeterrin,“ sagde hun. „Vores fine, blomstrede suppeterrin, hvad skal vi nu have suppen i?“

Når Emil var inde i suppeterrinen, kunne man jo ikke have suppe i den, så meget forstod hun, selv om hun ellers ikke forstod ret meget.

Men Emils mor tænkte mere på Emil.

„Jamen, sødeste børn, hvordan skal vi få drengen ud? Vi må tage komfurkrogen og slå terrinen i stykker!“

„Er du fra forstanden,“ sagde Emils far. „Den har jo kostet fire kroner.“

„Nu skal jeg prøve,“ sagde Alfred, som var en stærk og dygtig karl. Han greb fat om suppeterrinens to hanke og løftede med et kraftigt ryk skålen lige op i vejret, men hvad hjalp det? Emil fulgte med. For han sad minsandten grundigt fast. Og der hang han nu og sprællede med benene for at komme ned på gulvet igen.

„Hold op … sæt mig ned … hold op, har jeg sagt!“ skreg han. Og så holdt Alfred op.

Nu var de alle sammen rigtig kede af det. De stod der rundt om Emil i køkkenet og grublede, far Anton, mor Alma, lille Ida, Alfred og Line. Ingen kunne finde på en god måde at få Emil ud af terrinen på.

„Se, Emil græder,“ sagde lille Ida og pegede på et par store tårer, som piblede frem under suppeterrinens kant og langsomt trillede ned ad Emils kinder.

„Det gør jeg i hvert fald ikke,“ sagde Emil. „Det er kødsuppe.“

Han lød kæphøj som sædvanlig, men særlig sjovt var det vel ikke at sidde fast i en suppeterrin, og tænk nu, hvis han aldrig kunne komme fri! Stakkels Emil, hvornår skulle han så have sin „lue“ på?

Emils mor havde så ondt af sin lille dreng. Hun ville igen ty til komfurkrogen og slå terrinen i stykker, men hans far sagde:

„Aldrig i livet! Terrinen har kostet fire kroner. Så er det bedre, at vi kører ind til doktoren i Mariannelund. Han kan nok få den af. Han tager desuden kun tre kroner, så på den måde tjener vi en krone.“

Det syntes Emils mor var godt fundet på. Det er jo ikke hver dag, man kan tjene en hel krone. Tænk, hvor mange dejlige ting, man kunne købe for den, noget til lille Ida måske, som måtte blive hjemme, mens Emil var ude at køre.

Nu fik de travlt på Katholt. Emil skulle gøres fin, han skulle vaskes og have sit pæneste tøj på. Rede ham kunne man jo ikke og ikke engang vaske hans ører, selv om det var hårdt tiltrængt. Hans mor forsøgte ganske vist at få en pegefinger op under kanten af terrinen for at rense Emils ører, men det var nær gået galt, for hun sad også fast i suppeterrinen.

„Ja, ja, sådan går det,“ sagde lille Ida, og far Anton blev rigtig gal i hovedet, selv om han ellers var så flink.

„Er der ikke flere, som har lyst til at klemme sig ind i suppeterrinen!“ råbte han. „Gør det endelig, så kan jeg tage den store høstvogn og fragte hele Katholt til doktoren i Mariannelund.“

Men Emils mor trak kraftigt til og fik fingeren fri.

„Du slipper for at få renset ører, Emil,“ sagde hun og pustede på sin finger. Da sås et tilfreds smil nede under kanten af suppeterrinen, og Emil sagde:

„Det er den første rigtige gavn, jeg har haft af den her suppeskål.“

Men nu var Alfred kørt frem med hest og vogn foran den store trappe, og Emil kom ud for at stige op i vognen. Han var så fin i sit stribede søndagstøj og sine sorte knapstøvler og sin suppeterrin, nå, ja, det så måske lidt ejendommeligt ud med suppeterrinen, men den var køn og blomstret og lignede næsten en slags nymodens sommerhat. Det eneste, man kunne kritisere ved den, var, at den gik lidt rigeligt langt ned over øjnene på Emil.

Og så skulle de af sted til Mariannelund.

„Pas godt på lille Ida, mens vi er væk,“ råbte Emils mor. Hun sad på forsædet sammen med Emils far. På bagsædet sad Emil med suppeterrinen. Og sin „lue“ havde han ved siden af sig på sædet. Han skulle jo også have noget på hovedet på hjemvejen. Tænk, hvor godt at han huskede det!

„Hvad skal jeg lave til aftensmad?“ skreg Line, netop som vognen begyndte at trille.

„Lav, hvad du vil,“ råbte Emils mor. „Jeg har andet at tænke på nu.“

„Så laver jeg kødsuppe,“ sagde Line. Men i det samme så hun noget blomstret forsvinde henne i svinget, og så huskede hun, hvordan det stod til. Hun vendte sig bedrøvet mod Alfred og lille Ida.

„Så må det vist blive paltbrød og flæsk i stedet,“ sagde hun.

Emil havde taget turen til Mariannelund flere gange. Han plejede at synes så godt om at sidde der højt oppe på hestevognen og se, hvordan vejen snoede sig, og kigge på gårdene, han kørte forbi, og på børnene, som boede på gårdene, og hundene, som gøede ved lågerne, og hestene og køerne, som græssede på engene.

Men nu var det knap så sjovt. Nu sad han der med en suppeterrin over øjnene og så kun en lille smule af sine egne knapstøvler, som han kunne skimte gennem den smalle sprække under kanten af terrinen. Han måtte hele tiden spørge sin far: „Hvor er vi nu? Er vi kørt forbi pandekagegården? Kommer vi snart til grisegården?“

Emil havde selv fundet på navne til alle gårdene langs vejen. Pandekagegården hed sådan, fordi de to små tykke børn på den gård engang stod ved lågen og spiste pandekager, da Emil kørte forbi. Og grisegården var opkaldt efter en sjov lille gris, som Emil en gang imellem plejede at klø på ryggen.

Men nu sad Emil der så dyster og skelede ned på sine knapstøvler og så hverken pandekager eller sjove grise, så det var ikke så underligt, at han plagede hele tiden:

„Hvor er vi nu? Er vi ikke snart i Mariannelund?“

Der var fuldt af mennesker i doktorens venteværelse, da Emil trådte ind med sin suppeskål. Alle dem, der sad der, fik straks frygtelig ondt af ham. De kunne jo godt se, at det var en ulykke, der var sket. Kun en ondsindet lille mand grinede, så han var ved at gå til, som om der var noget morsomt ved at sidde fast i en suppeterrin.

„Ho, ho, ho,“ sagde den gamle, „fryser du om ørerne, knægt?“

„Næ,“ svarede Emil.

„Hvorfor har du så den der dingenot på hovedet?“ spurgte manden.

„For ellers fryser jeg om ørerne,“ sagde Emil. Han kunne så sandelig også være sjov, selv om han ikke var ret stor.

Men lidt efter fik Emil lov at komme ind til doktoren, og doktoren grinede ikke ad ham.

Han sagde bare:

„Goddag, goddag! Hvad laver du derinde?“

Emil kunne jo ikke se doktoren, men hilse på ham måtte han i hvert fald, og derfor bukkede han så dybt, han kunne, med suppeterrin og det hele. Da lød der et ordentligt rabalder. Krasj, sagde det, og der lå suppeterrinen og var gået midt over. For så hårdt dunkede Emil hovedet ned i doktorens skrivebord.

„Der røg fire kroner,“ sagde Emils far stille til Emils mor. Men doktoren hørte det.

„Ja, så tjente I trods alt en krone,“ sagde han. „For jeg plejer at få fem kroner, når jeg haler små drenge ud af suppeterriner. Men nu ordnede han jo sagen selv.“

Så blev Emils far glad, og han var taknemmelig over for Emil, som havde slået skålen i stykker og tjent en krone. I en fart tog han den ituslåede skål og Emil og Emils mor med sig og gik sin vej. Men da de kom ud på gaden, sagde Emils mor:

„Tænk, nu har vi tjent en krone igen! Hvad skal vi købe for den?“

„Her skal ikke købes noget,“ sagde Emils far. „Den krone skal vi spare. Men det er ikke mere end ret og rimeligt, at Emil får fem øre til at lægge i sin egen sparegris derhjemme.“

Og han tog straks en femøre op af sin pung og gav Emil den. Gæt en gang, om Emil blev glad!

Og så gik det hjemad mod Lønneberg igen. Emil sad nok så fornøjet på bagsædet med femøren i næven og sin „lue“ på hovedet og kiggede på alle de børn og hunde og heste og køer og grise, de kørte forbi. Hvis Emil nu havde været en ganske almindelig dreng, så var der ikke sket mere den dag. Men Emil var ikke nogen almindelig dreng, gæt engang, hvad han gjorde! Bedst som han sad der, stoppede han femøren i munden, og netop som de kørte forbi grisegården, lød der et lille gulp omme fra bagsædet. Det var, da Emil sank femøren.

„Ih,“ sagde Emil, „Det gik vel nok stærkt!“

Nu blev der en jammer med Emils mor igen.

„Jamen sødeste børn, hvordan skal vi få femøren ud af drengen? Vi må køre tilbage til doktoren.“

„Ja, du forstår sandelig at regne den ud,“ sagde Emils far. „Skal vi betale doktoren fem kroner for at få en femøre tilbage? Hvad fik du i regning, da du gik i skole?“

Emil tog sagen roligt. Han klappede sig på maven og sagde:

„Jeg kan selv være min egen sparegris og have femøren i maven lige så godt som i sparegrisen derhjemme. For den kan man heller ikke få noget ud af. Jeg har prøvet med en køkkenkniv, så jeg ved det.“

Men Emils mor gav sig ikke. Hun ville tilbage til doktoren med Emil.

„Jeg sagde ikke noget, dengang han spiste alle bukseknapperne,“ mindede hun Emils far om. „Men en femøre er tungere at fordøje, det kan ende galt, tro mig!“

Og det lykkedes hende at gøre Emils far så tilstrækkelig skræmt, at han vendte hesten og kørte tilbage til Mariannelund. For Emils far var sandelig også øm over sin dreng.

De kom stormende ind til doktoren med tungen ud af halsen.

„Har I glemt noget?“ spurgte doktoren.

„Næ, det er bare Emil, som har spist en femøre,“ sagde Emils far. „Så hvis doktoren vil operere ham lidt … for fire kroner eller deromkring … femøren må doktoren også gerne beholde.“

Men så trak Emil sin far i frakken og hviskede:

„Det kan du lige prøve på! Det er min femøre!“

Og doktoren havde så sandelig heller ikke tænkt sig at tage nogen femøre fra Emil. Det var ikke nødvendigt med en operation, sagde han. Femøren skulle nok dukke op i løbet af et par dage.

„Men du kan tage og spise fem boller,“ sagde doktoren, „så femøren får lidt selskab og ikke kradser dig i maven.“

Det var en velsignet doktor, heller ikke nu ville han have penge. Emils far var så tilfreds, at han strålede, da han stod ude på gaden igen med Emil og Emils mor.

Men nu ville Emils mor straks hen til Frøknerne Anderssons hjemmebageri og købe fem boller til Emil.

„Ikke tale om,“ sagde Emils far. „Vi har jo boller derhjemme.“

Emil tænkte sig lidt om. Han var dygtig til at regne ting og sager ud, og sulten var han også, derfor sagde han:

„Jeg har en femøre indestående, og kunne jeg bare få fat i den, så ville jeg købe boller selv.“

Han tænkte lidt mere, og så sagde han:

„Kan du ikke låne mig fem øre i et par dage, far? Du får dem tilbage, det er stensikkert!“

Så gav Emils far sig, og de gik hen til Frøknerne Anderssons hjemmebageri og købte fem boller til Emil, vældig gode boller, runde og gyldenbrune og med sukker på. Emil fortærede dem på nul komma fem.

„Det var den bedste medicin, jeg har fået i mit liv,“ sagde han.

Men nu var Emils far pludselig blevet så ør og kåd, at han ikke vidste, hvad han selv gjorde.

„Vi har jo trods alt tjent godt med penge i dag,“ sagde han og købte uden videre for fem øre bolsjer til lille Ida derhjemme.

Husk nu på, at det her skete på den tid, da børn var ligeglade med, om de havde tænder eller ej, dumme og uforstandige som de var. Nu om stunder spiser børnene i Lønneberg aldrig bolsjer, men til gengæld har de tænder!

Derefter kørte katholterne tilbage til Katholt. Så snart Emils far var kommet ind ad døren derhjemme, og inden han overhovedet havde fået frakken og hatten af, tog han og limede suppeterrinen sammen. Det var ingen kunst, for den var jo bare gået midt over. Line blev så glad, at hun hoppede op i luften, og hun råbte til Alfred, som var ved at spænde hesten fra:

„Nu vanker der kødsuppe igen på Katholt!“

Troede Line, ja! Hun må have glemt Emil.

Den aften legede Emil usædvanlig meget med lille Ida. Han lavede et legehus til hende mellem stenene ude i engen. Det, syntes hun, var sjovt. Og han nev hende kun en lille smule, hver gang han ville have et bolsje. Men så begyndte det at blive mørkt, og Emil og lille Ida tænkte på at gå i seng. De gik ind i køkkenet for at se, om deres mor var der. Det var hun ikke. Der var ingen. Kun suppeterrinen. Den stod på bordet, limet og fin. Emil og lille Ida stillede sig op og kiggede på den mærkværdige terrin, som havde været på farten hele dagen.

„Tænk, helt til Mariannelund,“ sagde lille Ida. Og så sagde hun:

„Hvordan bar du dig ad, Emil, med at få hovedet ind i terrinen?“

„Det var ingen kunst,“ sagde Emil. „Jeg gjorde bare sådan her.“

I det samme kom Emils mor ud i køkkenet.

Og det første hun så var Emil, som stod med suppeterrinen over hovedet. Emil hev og flåede i terrinen, lille Ida skreg, og Emil skreg også. For nu sad han fast igen, lige så grundigt som før.

Da tog hans mor komfurkrogen og knaldede den ned i suppeterrinen, så det kunne høres over hele Lønneberg. Bang, sagde det, og der gik suppeterrinen i tusind stykker. Skårene regnede ned over Emil.

Emils far var ude i fårestalden, men han hørte rabalderet, og nu kom han farende.

Han standsede på dørtærsklen til køkkenet. Og han stod stum og så Emil og skårene og komfurkrogen, som Emils mor stod med i hånden.

Emils far sagde ikke et ord. Han vendte bare om og gik tilbage til fårene.

Men to dage senere fik han fem øre af Emil, det var da altid en trøst.

Ja, nu ved du nogenlunde, hvordan Emil var. Det var tirsdag den 22. maj, det skete, det der med suppeterrinen. Men du har måske også lyst til at høre om:

Af samme forfatter:

Alle vi børn i Bulderby |  | Mine påhit
Mere om os børn i Bulderby |  | Pippi Langstrømpe
Vi har det dejligt i Bulderby |  | Pippi Langstrømpe går om bord
Anne Marie letter sit hjerte |  | Pippi Langstrømpe i Sydhavet
Brødrene Løvehjerte |  | Pippi Langstrømpe plyndrer juletræ
Grynet |  | Rasmus, Pontus og Snusser
Grynet og lille Splint |  | Rasmus på farten
Jonas og Lotte og jeg |  | Søndeneng
Lotte flytter hjemmefra |  | Vi på Krageøen
Mesterdetektiven Blomkvist |  | Ronja Røverdatter
Kalle Blomkvist lever farligt |  | En tyrefægter i Småland
Kalle Blomkvist og Rasmus |  | Vi leger hele dagen – og andre fortællinger

Billedbøger:

Allerkæreste Søster |  | Dragen med de røde øjne
Børnehjælpsdag i Bulderby |  | Skrap Skælving
Da Emil skulle trække Lines tand ud |  | Suser min lind …
Forår i Bulderby |  | Ingen smalle steder, sagde Emil fra Lønneberg
Ham Emil fra Lønneberg |  | Emils skarnsstreg nr. 325
Jul i Bulderby |  | Da lille Ida skulle lave skarnsstreger
Jul i stalden |  | Julefortællinger
Kitte Kry hjælper mormor |  | Lasse Langfinger
Niels Karlsson-Pusling flytter ind |  | Jeg vil ikke i seng!
Nissen |  | Lotte er i hvert fald en glad unge
Ræven og nissen |  | Manden til Bækholt tager til byen
Se, Gryn, det sner! |  | Da Lisbet puttede en ært op i næsen
Troldungen på Krageøen |  | Da Adam Engelbrekt blev olm
Jeg vil også gå i skole |  | Juleferie er en god idé, sagde Grynet
Jeg vil også have en lillebror |  | I Skumringslandet
Lotte kan nemlig alt – næsten da |  | Da Emil hældte dej ud over sin far
Lotte kan nemlig cykle |  | Emil og suppeterrinen

Bøger om Astrid Lindgren:

Jacob Forsell: Astrid Lindgrens liv i billeder

Christina Björk og Eva Eriksson: Eventyret om Astrid Lindgrens barndom

Emil fra Lønneberg

Astrid Lindgren

1. e-bogsudgave 2012

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Maria Lundén Grafisk Design

ISBN: 978-87-02-13394-3

© Astrid Lindgren og Gyldendal 1963

Svensk originaltitel: Emil i Lönneberga

© Tekst: Astrid Lindgren og Saltkråkan AB, 1963

© Illustrationer: Björn Berg, 1963

Først udgivet i 1963 af Rabén & Sjögren, Sverige

For yderligere oplysninger om Astrid Lindgren, se www.astridlindgren.com

Alle udlandsrettigheder håndteres af Saltkråkan AB, Lindingö, Sverige; info@saltkrakan.se

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk