Tina Sakura Bestle
Anne-Marie Donslund

Ærtehalm 2

Mug i Blåvandshuk

Illustrationer af Rikke Villadsen

GYLDENDAL

Nogle mennesker vokser fra hinanden, andre bliver skåret. Det plejer min far at sige om mig og min søster. Vi hedder Ærte og H. Ærte betyder Ærte og H betyder Halm. Det er mig, der er Ærte.

Far kaldte os Ærtehalm, fordi vi var så indviklede i hinanden, da vi blev født. Det er vi også nu. Man kan bare ikke se det mere. Man kan kun se, at der mangler en arm, der hvor vi sad sammen.

Kapitel 1

En tandem er en tvillingecykel, der mangler et hjul, der hvor de to cykler sidder sammen. Lidt ligesom siamesiske tvillinger. Lidt ligesom os. Vi er bare ikke en cykel. Vi er to piger fra Varde, og vi er blevet skilt ad.

H sidder på den forreste saddel og styrer. Jeg sidder bagerst og har fundet ud af, at man kan sætte fødderne op på styret, når man bliver træt. Men det gør jeg selvfølgelig ikke særlig meget, for H og jeg holder sammen, og vi er ikke så dovne som vores storesøster Sille.

Hun er meget imod denne her ferie. Vi skal cykle rundt om Ringkøbing Fjord. Igen i år. Så får vi frisk luft og motion, og desuden har vi ikke råd til at rejse med fly, sådan som Sille ellers gerne ville.

„ALLE andre rejser ud,“ lyder det bag mig. „Jeg er den eneste i hele Varde, der ikke skal på en rigtig ferie. Den ENESTE i verden, der har sådan en rådden, fattig familie …“

„Så stopper du, Sille!!“ Far har vendt hovedet, og vestenvinden får hans ord til at flyve af sted med rasende fart. Jeg dukker mig, så det er Sille, de rammer. Hun mumler vredt noget, som kun jeg kan høre. Og måske H.

„Og så skal man cykle rundt med sådan nogle misfostre … Hvor pinligt er dét lige?“

H vender hovedet, jeg skynder mig at tage fødderne ned på pedalerne.

„Hård vestenvind,“ siger jeg og træder til. „Tror du cykelanhængeren klarer den?“

Vi har en masse ting med, vi vil sælge undervejs. Så kan vi sætte en bod op, hver gang vi gør holdt, og sælge sjove ting til tyskerne.

En sort sportsvogn overhaler os med et vrøøøønnnn. Den snitter næsten min arm.

„BJ,“ skriger Sille på amerikansk. BiJay. „Det var sgu da BJ. Stoooop, BJ.“

Mærkeligt nok hører BJ hende ikke. Måske er han også ligeglad. Så vidt jeg ved, har de ikke set så meget til hinanden på det sidste.

BJ står for Ben Junior. Men faktisk hedder han Niklas Ludvigsen-Toft og er søn af benfabrikanten i Varde. En fabrik der laver kunstige ben. Hans far er meget sød, men BJ er ond. Han solgte sin lillebror, Henning, til en videnskabsmand. Henning havde vokseværk, så videnskabsmanden ville gerne have hans hjerne til at lave eksperimenter med. Det var H og mig, der reddede ham, og nu er vi venner.

Sille ved godt, at BJ er ond, men det er, som om hun kan lide det.

Far gør tegn til at standse, så vi holder ind ved et af stoppestederne for bussen til Blåvand. Busstoppestedet har et læskur, som ligner et stort øre, der stritter op af jorden. Inde i øret er der en bænk.

„Så skal vi spise madpakker i kæmpens øre!“ siger jeg og finder de halvmaste sølvpapirspakker med æggemadder, ostemadder og laksemadder plus agurker, man kan spise til.

Sille himler med øjnene.

„Bare han ikke vågner,“ siger far og griner, mens han pakker én med laks op. Vores far hedder Charlie. Han kan godt lide, når man bruger sin fantasi. Bare man ikke lyver. Det er det værste.

Biler lyner af sted et par meter fra os, det runger i kæmpens øre, det runger i mine ører. Der er en del tyskere, for de er vilde med Blåvand. Så ligger de på stranden og graver gryder, hvor de kan ligge i læ og grave hinanden ned i sandet.

Det så H og jeg i hvert fald et år. En stor dreng var gravet ned til halsen, og så havde de stillet et glas sodavand med sugerør hen til hans hoved. Tyskerne køber også mange is. Og bader. Og tager billeder og flyver med drage. Faktisk minder de på en måde lidt om danskere.

„Tyskerne kommer,“ siger far med for sjov alvorlig stemme og smiler. „Men i dag tager de bare sol.“ .

Vi nikker. Vi ved godt, hvad han mener. Hele vejen op langs Vesterhavet ligger der store klodser af cement. Det er de bunkere, de tyske soldater gemte sig i under anden verdenskrig. Der ligger også et bunkermuseum derude. Mig og H har været der hundrede gange med skolen og far. Hver sommer med far.

„Vi har faktisk sommerferie,“ sukker Sille og nipper til sin klapsammen med tommel- og pegefinger, som om det var en lille fugl med lyserødt næb.

Far stiller laksemadden på sit knæ og åbner en dåseøl.

„Det er vigtigt at lære af historien, også selvom man har sommerferie,“ siger han og tager en ordentlig slurk.

Pludselig bliver der helt gult foran stoppestedet. Det er bussen. Døren går op og en bleg pige med fletninger og vandrestøvler vakler ud. Hun ser sig forvirret omkring, før hun løber om bag øret. Bussen holder stille med klikkende blinklys. Chaufføren har overskæg og drikker kaffe fra låget af en termokande.

„Nååå, kan I holde til det?“ siger han ud til os.

„Tjah, det er ikke så værst,“ svarer far. „Skål!“

Chaufføren hæver sin lille kaffekop.

Men pigen kan åbenbart ikke holde til det. For omme bag øret kan vi høre lyden af en, der brækker sig. Og hoster.

Sille hviner AD og smider sin mad fra sig, som om den har noget med brækket at gøre.

H ser bekymret ud, og jeg kan se, at hun skal lige til at rejse sig, men så står pigen henne ved bussen igen. Hun har en rygsæk på, der ser gammeldags ud. Og ret ninjaagtig på en måde. Pigen ser på os. Hendes blik møder mit.

„Vil du have en tår vand?“ råber H. Det lyder, som om kæmpen er vågnet, H’s stemme bliver tordenagtig.

Pigen ser bare på H og piller lidt ved sin rygsæk. Med et ser hun meget træt ud. Måske er hun en pigeninja på vej på ferie.

„Alles klar?“ råber H igen og smiler.

Typisk, at H også kan tysk. På den måde kan hun godt være irriterende nogle gange.

Men pigen er allerede på vej op i bussen.

„Danke,“ kan vi høre, hun hvisker til chaufføren, inden døren går i, og vi igen sidder alene i øret.

„Skal vi rykke?“ spørger Sille, selvom alle vi andre sidder med madder i hænderne endnu.

Jeg kan ikke rykke mig nogen steder hen. Pigens blik sidder stadig på indersiden af mine øjenlåg. Jeg prøver at blinke, men det virker ikke. Jeg synker helt sammen, for blikket var så tungt, så tungt. Alt for tungt til sådan en rygsæk der. Ninja eller ej.

Ærtehalm 2 – Mug i Blåvandshuk

Tina Sakura Bestle og Anne-Marie Donslund

1. e-bogsudgave 2012

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Maria Lundén Grafisk Design

ISBN 978-87-02-13477-3

© Tina Sakura Bestle, Anne-Marie Donslund og Gyldendal 2012

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk