Sofie Lene Bak

Da krigen
var forbi

De danske jøders
hjemkomst
efter besættelsen

Gyldendal

FORORD

Denne bog er blevet mulig takket været bevillinger fra Kulturministeriets Forskningsudvalg. Jeg er meget taknemmelig for den velvilje og støtte, udvalget har vist mit forskningsprojekt. Den første bevilling til projektet kom for 7 år siden. Projektet har siden overlevet både børnefødsler, fuldtidsarbejde og jobskifte. Heldigvis kom projektet i havn. De mennesker og skæbner, bogen handler om, fortjener det.

Jeg skylder en personlig tak til Det Kongelige Biblioteks direktør Erland Kolding Nielsen, som har båret over med min stædighed og i flere omgange bevilget mig orlov til at gennemføre projektet. Direktør for Dansk Jødisk Museum, Janne Laursen, sikrede, at der kom en bog ud af anstrengelserne ved generøst at skabe tid og ro til færdiggørelsen.

En varm tak til de kollegaer og venner, som har læst manuskriptet. Til direktør Janne Laursen og museumsinspektør Bjarke Følner, Dansk Jødisk Museum, forskningschef John T. Lauridsen, Det Kongelige Bibliotek, og stud. mag. Peter Hornshøj, som med tålmodighed og engagement har kommenteret, debatteret og højnet manuskriptet. Tak til min redaktør på Gyldendal, Marianne Moring, for opløftende samtaler og en indsats langt ud over det redaktionelle.

Mange flere har bidraget med inspiration, begejstring og støtte. Jeg vil gerne takke personalet på Rigsarkivet og Landsarkivet for Sjælland for deres velvilje og professionelle service. Tak også til Peter Henningsen, overinspektør ved Frilandsmuseet, som i sin tid henledte min opmærksomhed på det spændende materiale efter Socialtjenesten i Københavns stadsarkiv.

Sidst, men ikke mindst, tak til mine forældre, som til min store glæde engagerede sig i projektet til sidste komma, til min mand og kollega, Claus Bundgård Christensen, som hver eneste dag fornyer min inspiration, og til vores piger, Agnes og Zelda, som gør meningen med forskningen meget håndgribelig. Der er ingen fremtid uden fortiden.

Sofie Lene Bak
København
Sommeren 2012

INDLEDNING

I oktober 1943 blev tusindvis af mennesker tvunget på flugt, fordi de var jøder. Historien om deres redning midt i verdenskrigens inferno er verdensberømt. Fortællingen om danskernes reaktion, da en befolkningsgruppe blev udset til diskrimination og forfølgelse, åbner stadig næsten 70 år senere døre for danskere i udlandet. Det er en historie, som former udlændinges syn på Danmark og danskere og bekræfter deres billede af et lille land, med stædige demokratiske traditioner og dybtfølt humanisme.

Historien om, hvordan den danske jødiske menighed blev advaret om den tyske ordre om massearrestation er velkendt og elsket. Advarslen kom bl. a. fra en af den tyske rigsbefuldmægtigede Werner Bests nærmeste medarbejdere, gesandtskabets skibsfartskyndige G. F. Duckwitz – muligvis på foranledning af Best selv – og muliggjorde redningen af de danske jøder. Da tyske politibataljoner, assisteret af danske nazister og østfrontfrivillige på orlov, den 1. oktober kl. 21 kørte ud i Københavns gader for at arrestere jøder, fandt de i langt de fleste tilfælde jødernes lejligheder forladte.

Mange familier havde i al hast selv truffet aftaler om deres ejendele og bolig. De heldige fik skyndsomtt omsat værdier til kontanter og afsat møbler til venner og slægtninge. Andre forlod blot deres hjem med det, de kunne bære, i deres arme. Bag sig efterlod de deres boliger, ejendele, stillinger og forretninger og deres tilværelse og dagligdag.

I oktober 1943 flygtede i alt 7742 mennesker til Sverige, fordi de frygtede for deres liv og familie. Deres eksil kom til at vare 20 måneder. 472 personer blev arresteret og deporteret til koncentrationslejren Theresienstadt, nord for Prag. ¹ I april 1945 blev de 423 overlevende befriet fra Theresienstadt og ført med Røde Kors’ hvide busser til Sverige. Mindst 104 personer havde ved krigens slutning mistet livet som en direkte følge af den nazistiske jødeforfølgelse i Danmark: 60 mennesker var bukket under for trængslerne i Theresienstadt eller i andre lejre, mens 20 var druknet under flugten til Sverige. 16 havde begået selvmord, 2 var blevet skudt under flugtforsøg, og 6 var døde af chok, udmattelse eller sygdom, de havde pådraget sig under flugten. Omkring 8000 hjemvendte skulle dermed efter krigen forsøge at genskabe sig en tilværelse i Danmark.

Denne bog er fortællingen om, hvad der skete, da Danmark blev befriet fra nazismens åg i maj 1945, og de danske jøder vendte hjem fra eksil i Sverige og fangenskab i koncentrationslejre. Nu var danskerne igen herre i eget hus og skulle forholde sig til verdenskrigens konsekvenser. Det er historien om et samfund i den svære overgang mellem krig og fred, hvor sociale og humanitære idealer skulle stå deres virkelige prøve – både for Danmark som stat og for danskerne som medmennesker. Danmark bestod. Den omsorg, som den danske stat viste sine jødiske medborgere efter besættelsens ophør, befæster Danmarks enestående status under Holocaust. Denne bog vil imidlertid vise, at indsatsen ikke var uplettet.

Hjemrejsen til Danmark blev en af de mest bevægende stunder i mange flygtninges liv. Den dag, de havde længtes efter i næsten to år. Der findes et righoldigt privat fotografisk materiale, der næsten minut for minut dokumenterer hjemrejsen. Enhver, der havde adgang til et kamera, tog ivrigt billeder. Her ankommer Malmøfærgen til Københavns frihavn den 31. maj 1945.

Der er sat mange fedtede fingre på glansbilledet af danskernes optræden under verdenskrigen de seneste år. Forskningen har for eksempel kunnet påvise, at dansk landbrug og industri samarbejdede intensivt med tyskerne – og dermed medvirkede til at forlænge krigen og millioner af menneskers lidelser. ² Den danske samarbejdspolitik opfyldte nok sit formål; at sikre, at Danmarks produktionsapparat og styreform og danskernes liv kom så uskadt gennem krigen som muligt, men den nationale egoisme havde konsekvenser uden for landets grænser og i psykologisk forstand for danskernes selvfølelse.

Det er ikke en undskyldning for Danmarks optræden under krigen, at også andre besatte lande samarbejdede med tyskerne. Den samarbejdspolitik, som det lykkedes at etablere i Danmark, var imidlertid yderst fordelagtig sammenlignet med situationen i andre besatte lande i Europa. Samarbejdet beskyttede befolkningen og gjorde det muligt at fortsætte produktionen og brødføde borgerne. Men samarbejdet gav også et politisk råderum, hvor der kunne stilles modkrav og minimumsbetingelser til tyskerne. Det er brugen af dette råderum, som er den virkelig prøvesten for landets demokratiske og humanistiske idealer. Da Frankrig overgav sig i juni 1940, blevet to tredjedele af landet besat, mens den sydøstlige del forblev under fransk styre og fik regeringssæde i Vichy. Her blev råderummet ikke udnyttet til at beskytte udsatte medborgere. Tværtimod. 76.000 jøder blev med beredvillig fransk kollaboration deporteret fra Frankrig til udryddelseslejrene i Østeuropa. Kun 2500 overlevede. I Bulgarien, der var Tysklands allierede, lykkedes det derimod at forhindre tyske krav om arrestation og deportation af landets 51.000 jøder.

I Danmark var politikerne ikke ubetinget indstillede på at benytte råderummet til at beskytte alle udsatte grupper. Den danske stat gik langt ud over de tyske krav om bekæmpelse af det danske kommunistparti. Desuden havde den restriktive danske flygtningepolitik i 1930’erne forhindret tusindvis af jødiske flygtninge i at slippe ud af Tyskland og gjort tilværelsen vanskelig for de få, det lykkedes at få opholdstilladelse her i landet. Under den tyske besættelse udleverede den danske stat på eget initiativ tyske flygtninge, som var flygtet fra det nazistiske regime. 20 jødiske flygtninge blev udvist, 18 af disse omkom siden i nazistiske koncentrationslejre og gaskamre.³

Derimod skærmede staten uden vaklen den dansk-jødiske minoritet. Massearrestationen kom sent i Danmark og uden forudgående diskrimination eller konfiskation. De danske myndigheder havde modsat sig enhver tale om særforanstaltninger rettet mod jøder. De danske jøder kunne beholde deres stillinger, fortsætte deres arbejde og virksomhed og blive boende i deres hjem. I modsætning hertil blev hollandske jøder allerede fra sommeren 1942 deporteret til Polen, mens de belgiske jøder hen over foråret 1942 gradvist blev tvunget ud af landets økonomiske liv og endelig fra maj 1942 tvunget til at bære den gule jødestjerne. I Norge begyndte forberedelserne til eksklusionen af jødiske borgere allerede få uger efter den tyske besættelse i 1940. De danske jøder havde ganske vist også været en del af den nazistiske planlægning af masseudryddelsen af Europas jøder, men af hensyn til samarbejdet mellem de danske og tyske myndigheder var en aktion talrige gange blevet udskudt. Med samarbejdspolitikkens sammenbrud den 29. august 1943 bortfaldt værnet imidlertid om de danske jøder. Få dage efter begyndte besættelsesmagtens detaljerede planlægning af en massearrestation.

Da den tyske besættelsesmagt gennemførte aktionen mod jødiske borgere natten mellem den 1. og 2. oktober 1943, ændrede den danske politik over for de jødiske flygtninge sig også med ét slag. Af de 472 personer, der blev deporteret til Theresienstadt, var knap 30%, 134 personer, ikke-danske statsborgere. Samtidig nåede 1376 jødiske flygtninge, som havde haft ophold i Danmark, i sikkerhed i Sverige.⁴ Den danske stats omsorg omfattede alle, der var deporteret fra dansk jord, og det danske gesandtskab i Sverige besluttede, at alle, der var flygtet fra Danmark til Sverige, uanset statsborgerforhold, var omfattet af gesandtskabets flygtningehjælp. Det gav håb for de jødiske flygtninge og tro på en fremtid i Danmark. Det skulle vise sig, at håbet skulle briste, da befrielsen endelig kom.

De jødiske familier lod alt bag sig i deres paniske flugt for at redde livet. Denne bog handler om, hvad der skete med deres ejendom og ejendele. I modsætning til bl. a. Norge og Frankrig blev massearrestationen i Danmark ikke ledsaget af konfiskation af jødisk ejendom eller »ariserings«-love. Tværtimod indledte Socialministeriet, og ikke mindst Københavns kommune, allerede dagen efter aktionen arbejdet med at sikre de efterladte ejendele og boliger. Det var en indsats, som fik afgørende betydning for de levevilkår og muligheder, der mødte de danske jøder, da de i maj 1945 kunne vende tilbage til deres hjemland efter eksilet i Sverige.

Da de danske jøder måtte flygte, forlod de ikke blot deres hverdag og ejendele, de forlod også en status som danskere af jødisk tro og en hverdag præget af integration og i vid udstrækning af assimilation. De danske jøder havde været vant til en status som ligeværdige borgere med lige adgang til uddannelse og erhverv. De var nok blevet mødt af en antisemitisk bemærkning i ny og næ fra deres kollegaer og kunder og havde oplevet det stigende tryk af danske nazisters højtråbende antisemitisme. Men identifikationen og udskillelsen som »jøder«, kom som et chok for både jøder og deres nærmeste.

Det dansk-jødiske samfund bestod i 1943 i grove træk af tre grupper: De gamle dansk-jødiske slægter, hvoraf nogle familier havde slægtsfortegnelser, der påviste mange århundreders ophold i landet. Hertil kom russiske og østeuropæiske jøder, som var kommet til Danmark fra 1880’erne og frem til 1914 og i den forudgående periode havde vist en økonomisk stræben, der løftede deres børn ud af de fattige rabarberkvarterer, ind på universiteterne og ud i forstæderne. De fleste, men ikke alle, havde fået dansk statsborgerskab. Og endelig de tyske, tjekkiske og østrigske jøder, som under store vanskeligheder havde opnået opholdstilladelse i Danmark på flugt fra Hitlers Tredje Rige. Flygtningene var erklæret statsløse og havde intet hjemland at vende hjem til. Som helhed var omkring en tredjedel af den jødiske befolkning i Danmark, ca. 2000 personer, ikke-danske statsborgere eller statsløse. ⁵ Til sammenligning havde mindre end 10% af de 65.000 jøder, som opholdt sig i Belgien, belgisk statsborgerskab.⁶

I 1939 kom 320 jødiske børn mellem 15 og 17 år til Danmark på initiativ af Kvindernes Internationale Liga for Fred og Frihed. Børnene skulle lære landbrug i Danmark, inden de skulle udvandre til Palæstina. Kun få af børnene nåede at komme af sted, før Danmark blev besat den 9. april 1940. De unge mennesker på billedet var heldige at komme med en flyvemaskine fra Kastrup den 19. januar 1940. De børn, som blev tilbage, blev hårdt ramt af aktionen mod de danske jøder i oktober 1943. Af de 265 børn, som stadig opholdt sig i Danmark, blev 43 arresteret og deporteret til Theresienstadt.

Det befriede Danmark stod over for turbulente udfordringer. Den 5. maj 1945 var der 18.500 danske flygtninge i Sverige. Endnu befandt mange danske fanger sig i tyske koncentrations- eller interneringslejre. Hundredvis af mennesker kom frem fra et liv under jorden. Landet var på mange måder blevet forskånet for krigens brutalitet, Danmark blev aldrig skueplads for større kamphandlinger eller massive bombeangreb. Men det var et nedslidt samfund, hvor byggeriet stort set havde ligget stille, og vareknapheden havde tæret på folkesundhed og beklædning. Danskerne hungrede efter kaffe, nylonstrømper og ordentlig tobak. Og en gruppe unge mennesker, som havde ydet deres i kampen for Danmarks frihed, stod på spring efter forandring og nye muligheder.

Det var til denne situation, de knap 8000 mennesker af jødisk slægt skulle vende hjem.

Der findes ingen opgørelse af, hvor mange danske jøder, der valgte at blive i Sverige. Ophold i Sverige efter 10. juni 1945 og hjemrejse efter denne dato var for egen regning – dog med mulighed for dispensation, hvis afvikling af arbejde eller forretning nødvendiggjorde et forlænget ophold. Ganske få blev i Sverige. Det samme gælder de tyske flygtninge, herunder statsløse jøder, som var flygtet til Sverige fra Danmark. Af samlet 2000 valgte kun 348 at blive i Sverige efter verdenskrigens afslutning. Heraf udgjorde 249 jødiske landvæsenselever og 80 såkaldte liga-børn hovedparten, og begge grupper havde oprindeligt fået ophold i Danmark før 1940 under den udtrykkelige forudsætning, at de skulle udvandre til Palæstina. ⁷ Denne danske oplevelse af »eksil« og de danske jøders hjemvenden til Danmark adskiller sig afgørende fra situationen i andre europæiske lande, hvor de få, som det var lykkedes at undslippe den nazistiske forfølgelse før krigen, i stedet etablerede sig i deres nye fædreland, ligesom rejsen hjem til oprindelseslandet for de overlevende fra koncentrationslejrene ofte kun blev en overgang mod emigration til et tredjeland – for mange til Israel eller USA.

Beskrivelsen af de vilkår, der overalt i Europa mødte Holocaustoverlevende, som havde undsluppet døden i lejrene eller kom frem fra livet under jorden, er deprimerende læsning. Jøder var blevet tvunget ud af virksomheder og stillinger gennem love, der begrænsede deres adgang til visse erhverv, og »ariserede« deres ejendom. De havde måttet forlade deres hjem og ejendele og overlade dem til naboers og bekendtes opsyn og omsorg. I det krigshærgede Europa med vareknaphed og boligmangel havde ikke-jøder kunnet høste fordele af jødernes forsvinden. Efter deres årelange fravær havde mange af de nye ejere »glemt«, at ejendelene ikke var deres egne. Nu voksede bekymringen ved tanken om jøder, der ville vende hjem og gøre krav på stillinger, forretninger, boliger og ejendele. I Frankrig organiserede personer, der havde overtaget jødisk ejendom gennem ariseringslovene, sig allerede i 1943 med henblik på gensidig støtte til at modstå jødiske retskrav. ⁸

Foruden de store praktiske vanskeligheder ved overhovedet at genetablere sig i hjemlandet blev jøder overalt i Europa mødt af ligegyldighed, mistænksomhed og forbløffelse over, at de var i live og vendte hjem. De var fysisk og psykisk invaliderede efter deres oplevelser og stod over for at skulle rejse krav om pensioner, erstatning og kompensation for deres lidelser. I de europæiske lande hang viljen til at repatriere og rehabilitere de jødiske overlevende snævert sammen med den bestående viden om Holocaust og forståelsen af jødernes særlige skæbne under krigen. Jødiske overlevende blev betragtet som passive, »tilfældige« ofre i modsætning til de aktive, politiske fanger, som var blevet deporteret pga. deres bidrag til modstandskampen. Desuden havde f.eks. Frankrig og Belgien været skueplads for egentlige kamphandlinger, og tusindvis af borgere var sendt østpå som krigsfanger og tvangsarbejdere. I Holland hærgede egentlig hungersnød i vinteren 1944-45. I den strøm af informationer om nazismens ufattelige forbrydelser, der nåede frem til de befriede befolkninger, var jøder blot nogle blandt mange ofre, og det var endda sjældent tydeligt, at ofrene var jøder. Bevidste politiske hensyn medførte, at der skete en sammensmeltning af de mange forskellige ofre. Europas nye ledere følte ubehag ved at overtage nazisternes racistiske kategorisering af »jøder«, mens nationale behov for at udviske minderne om nederlag og kollaboration gjorde alle til ofre i den patriotiske kamp mod fascismen. Der skulle gå flere årtier, før det blev almindelig erkendt, at folkemordet på Europas jøder ikke bare var endnu et led i den nazistiske terror.

Hjemrejse fra Helsingborg i sommeren 1945. De danske flygtninges hjemrejse blev et tilløbsstykke både på den svenske og danske side af Øresund. Store menneskemængder var mødt op for at hilse farvel og byde velkommen hjem.

De danske jøders hjemkomst blev både en bekræftelse af deres relationer til Danmark og en stor skuffelse. Denne bog vil vise, at danskernes spontane reaktioner på deres forsvinden var tvetydig. På den ene side fortæller den private omsorg om stærke sociale netværk og om den jødiske minoritets integration i det danske samfund. Samtidig er den statslige omsorg for jødisk ejendom og viljen til at afbøde konsekvenserne af besættelsesmagtens forfølgelse enestående i europæisk sammenhæng. Ved hjemkomsten blev danske jøder mødt af et velforberedt hjælpeapparat, og deres tab og lidelser blev en integreret del af det fælles opgør med besættelsestidens konsekvenser. Denne bog kommer derfor i høj grad til at handle om, hvorfor Danmark vedbliver at være et særtilfælde under Holocaust – og et særtilfælde af fredelig sameksistens mellem majoritetssamfundet og den jødiske minoritet. Bogen vil forsøge at besvare flere spørgsmål: Lå den aktive og omfattende hjælp i forlængelse af den almindelige sociale forsorg i Danmark? Og var hjælpen dermed et led i skabelsen af den moderne danske velfærdsstat, som var påbegyndt med socialreformerne i 1930’erne? Eller var det snarere idealistiske enkeltpersoner, som drev tankegangen og hjælpen frem? Hvilke særlige omstændigheder ved den tyske besættelse af Danmark og den politiske udvikling i de første efterkrigsår kom til at begunstige den jødiske minoritet?

På den anden side stod den jødiske minoritet i 1945 over for nogle tab og konflikter, som de var helt uforberedte på. De danske jøder havde kun været borte i 20 måneder. De havde endda i begrænset omfang kunnet kommunikere med værger og ansatte gennem mellemmænd, via legal og illegal post og kodede beskeder. Alligevel måtte også danske jøder ved hjemkomsten sande, at der var sket misbrug af deres ejendele, virksomheder og hjem. Det er en skyggeside af historien, som blev fortrængt i de jødiske familier og i vores fælles erindring. Denne bog afdækker omfanget af svigt, tyveri og misbrug og bryder generationers tavshed om flugtens konsekvenser.

I bogen lægges hovedvægten på perioden 1945 til 1947. Ved periodens slutning var der fundet løsninger på de overordnede udfordringer, der var forbundet med de hjemvendtes reintegration i det danske samfund. Centralkontoret for Særlige Anliggender, som skulle varetage de praktiske opgaver i overgangen mellem krig og fred, blev nedlagt i oktober 1947. Den sidste civile retssag om ejerforhold og tyveri i forbindelse med de danske jøders flugt blev afgjort ved Østre Landsret i efteråret 1947. Erstatningsrådet, som udbetalte erstatninger til besættelsestidens ofre, havde behandlet hovedbyrden af ansøgninger ved årsskiftet 1947-48. I 1946 ændrede Justitsministeriet kurs over for de statsløse jøder, og den restriktive flygtningepolitik fra 1930’erne med kortfristede opholdstilladelser og udvisningskrav, som var blevet genoptaget efter befrielsen, blev nu afløst af adgang til statsborgerskab og arbejdstilladelser.⁹

Desuden ændrede den kolde krig og ikke mindst staten Israels oprettelse i 1948 en række grundvilkår for danske jøders liv og muligheder. Den politiske polarisering under den kolde krig isolerede kommunisterne, som havde betalt en høj pris under besættelsen. I en række europæiske lande betød det et opgør med den antifascistiske linje, som havde samlet og mindet alle nazismens ofre – både jøder, kommunister og aktive modstandsfolk. Det betød, at de enkelte ofre også måtte kæmpe indbyrdes om anerkendelse. Med staten Israels oprettelse fik danske jøder desuden et alternativ til deres danske statsborgerskab – men i de følgende årtier genoplivede eksistensen af en jødisk stat også mistanken om splittet loyalitet. Da Sovjetunionen og Polen skiftede side i forhold til den unge stat og i stigende grad rettede antizionistiske og antisemitiske angreb ikke bare mod Israel, men også mod jøder i almindelighed, fik det også konsekvenser for danske jøder. Men det er en anden og uudforsket historie. Længe forinden havde den danske stat sørget for, at de danske jøder ikke skulle lide under økonomiske konsekvenser af krigens begivenheder, og skabt grundlaget for et liv i fred.

KAPITEL I

PÅ FLUGT

Filosoffen Søren Kirkegaard er mester for citatet, at »Livet må forstås baglæns, men det må leves forlæns«. De dramatiske hændelser i efteråret 1943, da den tyske besættelsesmagt forsøgte at arrestere de danske jøder, er et tydeligt eksempel på, hvor svært det er at gennemleve historien solidarisk med fortidens mennesker og frigøre sig fra vor nuværende forståelse af fortiden. De danske jøder måtte gennemleve begivenhederne forlæns, uden den viden vi i dag har om det komplicerede politiske spil, der afgjorde deres skæbne. Det tætteste, man i nutiden kan komme på menneskers situation i en historisk fortid, er gennem breve og dagbøger, der er nedskrevet kort efter begivenhederne. Heldigvis er der bevaret dagbøger, der skildrer de dage i oktober 1943, hvor tusindvis af mennesker blev drevet på flugt. Der vil altid være en risiko for, at dagbogens forfatter husker forkert eller har særlige grunde til at fortrænge eller fremhæve episoder. Til gengæld fortæller dagbøgerne os, hvordan man i samtiden opfattede situationen. De fortæller om store og små begivenheder og giver vigtige og uvæsentlige oplysninger i en vrimmel, uden det filter af fortolkning som præger senere erindringer og tilbageblik.

Ella Fischer blev indlagt på Københavns kommunehospital med nervebetændelse den 4. september 1943. Hun var datter af Det Mosaiske Troessamfunds bibliotekar Josef Fischer, ugift og 33 år gammel. Mens hun tilbragte lange dage i sengen på hospitalet, skrev hun dagbog, måske fordi hun forstod, at de næste dage og uger ville blive altafgørende for hendes liv. At dømme efter de mange besøg ved hendes sygeseng, havde hun et stort og bredt netværk i, såvel som uden for det jødiske miljø i København. Hendes dagbog begynder den 29. september 1943: »I dagene forud, havde rygterne svirret livligt om forstående jødeforfølgelser og mange havde forladt deres bopæl og sovet andre steder. Rygterne var dog hele tiden blevet dementeret – som det blev sagt – fra de højeste steder, og de rolige og besindige regnede ikke med at der kunne ske noget så pludseligt herhjemme«. Men den 29. september er anderledes. Ella får besøg af sin søster, Johanne. Stuen er fuld af gæster, men Johanne er tavs. »Jeg spurgte hende om der var noget særligt og efterhånden fik jeg [ ud af ] hende, at den foregående aften havde Melchior været hos far med meget alarmerende nyheder: Med folketingsmændene Alsing Andersen og Hedtoft Hansen som kilde blev det meddelt, at der var kommet ordre fra rigskansleren personligt, at Jødespørgsmålet i Danmark skulle være løst inden ugens udgang. Den rigsbefuldmægtigede i Danmark Dr. Best og den øverstbefalende for den tyske værnemagt i Danmark, v. Hanneken var imod det, men man turde ikke regne med, at de kunne gøre deres indflydelse gældende. Johanne fortalte videre at far, mor og Harriet ville tage op til Hornbæk … Det gjaldt jo for alle at komme væk fra deres bopæl, hvis der kom razzia. Johanne og Fritz ville vistnok til Gentofte, og havde planer om at flygte til Sverige«.

Ella havde udsædvanligt gode forbindelser, der gjorde informationerne om en forestående razzia meget troværdige. Fungerende rabbiner Marcus Melchior havde afbrudt festgudstjenesten i Synagogen den 29. september, i anledning af det jødiske nytår, og bedt alle tilstedeværende forlade deres hjem og advare alle, de kendte. Rygtet spredtes som en løbeild. Familier fik sære opkald fra fjernt beslægtede familiemedlemmer, eller oplevede at fremmede bankede på deres dør. Alle havde de meget kort tid til at sikre deres liv og ejendele. Ella er dog foreløbigt rolig, hun føler sig tryg på hospitalet, så længe hun ikke opholder sig hjemme. Den 1. oktober beretter Ella om en episode: »Om formiddagen havde hospitalets præst, pastor Hejlesen, været inde på vor stue og holdt en lille prædiken, hvori han gentagne gange rakkede ned på jøderne og bl. a. sagde at de kristne ikke skulle følge det dårlige budskab, der stammede fra jøderne om: Øje for øje og tand for tand. Bagefter kom han hen til min seng og jeg fortalte ham, at jeg var jøde, hvilket han sagde, han godt havde været klar over, og vi talte lidt om situationen, som han var fuldstændig inde i, uden at han dog lod til at have synderlig medlidenhed med os«. Dagen efter får Ella igen besøg. Der har ikke været nogen på hendes bopæl. Den 3. oktober kan Ellas søster Edith berette, at »Sverige havde tilbudt Tyskland at oprette en fristat for jøderne og var i den anledning ret optimistisk. Hun talte om, at hvis man fik lov at rejse til Sverige på legal måde, skulle hun sørge for at jeg kunne komme med«.

Den 5. oktober spidser situationen til. Overlægen beordrer alle navne på de jødiske patienters senge ændret og deres tøj bragt op på stuerne, så de kan udskrives i en fart. Han fortæller, at de ikke længere føler sig sikre på, at hospitalerne vil være undtaget razzia. Ella bliver utryg. Da hendes veninde kommer på besøg, beder hun hende hente hendes pels og skaffe nogle penge. Hun beder om 1000 kr. »Lidt efter kom hospitalspræsten til min store forbavselse og tilbød også at hjælpe mig af sted. Han bestilte ikke andet, fortalte han, end at hjælpe til med afsendelsen, og jeg kunne bare sende bud til ham, hvis jeg ville have hjælp. Hvordan dette tilbud skal stemme sammen med hans prædiken et par dage før, forstod jeg ikke, men han har måske skiftet mening«. Om aftenen får Ella igen besøg af sin veninde. Hun fortæller, at Ellas søster Edith er taget nordpå for at møde deres forældre og søster Harriet i Hornbæk. De har skaffet en overfart til Sverige fra Gilleleje. Venner af familien har organiseret 8000 kr. til deres overfart. Det går mindre godt med at skaffe kontanter til Ella. Hendes veninde har kun haft held til at hente 700 kr. hos Ellas arbejdsgiver: »Skønt jeg endnu ikke havde fået min løn for september måned. Han havde sagt, at hvis det blev nødvendigt, kunne jeg bede om 300 kr. til. Han havde så spurgt, om jeg ikke havde noget, jeg kunne realisere. Jeg ved ikke hvordan han havde tænkt sig, at det skulle gå for, når jeg lå på hospitalet og alle mine slægtninge [ … ] var spredt for alle vinde«. Ella bad sin bofælle om at leje hendes værelse ud møbleret. »Jeg sagde også, at hvis hun selv fraflyttede lejligheden, om hun så ville sørge for, at mine ting blev opmagasineret [ … ] Den nat sov jeg næsten ikke til trods for, at jeg havde fået en stærk sovetablet«. Næste dag, den 6. oktober, forlod Ella hospitalet. ¹⁰ Hun kom med en transport til Sverige to dage senere.

Ellas forældre og hendes to søstre Harriet og Edith var ikke så heldige. De blev arresteret på landevejen mellem Helsingør og Gilleleje og deporteret til koncentrationslejren Theresienstadt. På aktionsnatten den 1. oktober 1943 blev 281 mennesker arresteret. De blev den følgende dag deporteret til Theresienstadt. I de følgende uger blev yderligere 191 jøder pågrebet og deporteret. 472 personer fra Danmark blev arresteret af den tyske besættelsesmagt og sendt til Theresienstadt, herunder 53 børn.

Portræt af familien Fischer fra sommeren 1937. Fra venstre ses søstrene Ella, Edith og Harriet Fischer og Johanne og hendes mand Fritz Falk. I forreste række deres forældre Paula og Josef Fischer. I oktober 1943 blev Edith og Harriet og deres forældre deporteret til koncentrationslejren Theresienstadt, mens det lykkedes Ella, Johanne og Fritz at flygte i eksil i Sverige.

Grete Michel var ikke selv jøde. I 1935 havde hun under en ferie i Sverige mødt den tysk-jødiske flygtning Werner. De blev gift samme år. Da rygterne om en forestående aktion mod jøder nåede den lille familie, var der for Grete ingen tvivl om, at hun ville følge sin mand. Grete begynder sin dagbog den 18. oktober 1943, og ser tilbage på nogle dramatiske uger: »Onsdag den 29. gik vi lige fra forretningen op til min svigermor, vi havde blomster med, da det var den jødiske nytårsaften, mens vi sad og ventede på maden, kom en af de andre beboere ind (en ganske ung maler): han ville blot advare os mod at blive hjemme, da der kunne ventes razzia mod jøderne om natten. Vi tog det så nogenlunde roligt, i alle tilfælde besluttede vi at spise først. Straks efter tog Werner hjem, for at pakke det nødvendigste«. Imens hjælper Grete svigermoderen med at pakke hendes ting, og inden de er færdige, har de fået ikke mindre end tre tilbud om husning. Da Grete når hjem til hendes og Werners hjem, fortæller Werner, at »så at sige hele opgangen havde været i oprør for at finde os«. Grete og Werner overdrager deres sølvtøj og smykker til en nabo. De skynder sig ud af lejligheden og overnatter hos slægtninge på en feltseng. »Torsdag kl. halv 8 kom [vores underbo] Paul, der var ikke sket noget om natten, så Werner besluttede at tage ind i forretningen og ordne det nødvendigste, hvis der skulle ske noget«. Mens Werner holder sig inden døre, styrter Gerda de næste par dage rundt til venner og bekendte, til advokaten og til lægen, for at få noget stimulerende, »så vi kunne holde hovedet klart. Det hjalp os igennem de næste dage, så godt at jeg sov det meste af tiden«.

Den 2. oktober rapporterer Gerda: »Ved middagstid kom Aage. Han ville sætte os i forbindelse med en ung mand, der muligvis kunne skaffe os til Sverige. Inger havde bestilt billetter til Hornbæk-revyen til lørdag eftermiddag, men det blev ikke til noget, for lørdag morgen kom Paul og sagde, at Gestapo havde været hos os om natten kl. halv 1, 2 menige og en officer. Men de havde blot ringet på, først hos os og bagefter hos Thorvaldsen, men de sidste vidste naturligvis ingenting. Så var det jo slut med at gå på gaden, også for mig, vi skulle jo ikke gerne opdages. Ved 1-tiden kom den unge mand [ … ] og blev med stikord indladt. Han tilbød os skibslejlighed mod, at vi betalte for ham og 4 kammerater, 500 kr. pr. næse. Men det kunne først blive om 8 dage … Vi syntes det var en fantastisk lang ventetid, men takket være diverse piller og medicin var vi meget rolige«. Den 5. oktober får parret pludseligt et nyt tilbud om en transport samme aften. »Næppe var [kureren] ude af døren, før vi begyndte påklædningen; et helt kapitel for sig selv: et sæt undertøj, 1 sæt af lange vinterundertøj, underkjole og bukser i charmeuse, 2 par strømper, lange brune bukser kreppet op og sat fast med store sikkerhedsnåle, silkebluse, brun nederdel, Ingers brune sweater, den grønne ruskindsvest med strikkede ærmer, jakke og som pølseskind, en ny brun Ulster [frakke]. Den var gudskelov rummelig! Vi var knap blevet færdige før [kureren] kom igen og sagde, at det ikke blev den aften alligevel. Jeg vil antage, at vi lignede 2 balloner, man slap luften ud af, sådan sank vi sammen«.

To dage senere tager Grete og Werner toget nordpå mod Gilleleje. Men deres hjælpere beordrer dem i hast ud af toget på Kagerup station: Der havde været razzia i Gilleleje. Parret må lamslåede og nervøse tage tilbage til København. Dagen efter, den 8. oktober, får de i stedet besked på at tage til Bispebjerg hospital, hvorfra de i flyttevogne bliver kørt til Køgeegnen og sejlet med en stenfiskerbåd over Øresund fra Stevns. »Kl. 12.20 blev der fra førerhuset meldt: »Svensk territorial grænse passeret!!!«. Beskrive vores følelser kan man ikke, vi lo og græd med hinanden om halsen, indtil en eller anden foreslog at vi sang: »Du gamla, du fria«, og derefter »Der er et yndigt land«. Vi gennemførte det, selvom adskillige stemmer knækkede over, navnlig »Der er et yndigt land« tog den sidste rest af selvbeherskelse«. Et par timer senere lægger båden til ved Klagshamn, syd for Malmø: »Det var et uforglemmeligt øjeblik. Et stærkt lys oplyste kajen, hvor der stod et par svenske soldater og ventede på os, og i det vi gled ind, kom der en lille tyk officer løbende, han var så ivrig, at han var lige ved at falde, han svingede sin hue og råbte: »Välkommen, Välkommen til Sverige«! På den måde blev vi flygtninge modtaget i Sverige. De ord glemmer vi aldrig« ¹¹

Werner og Grete, hendes svigermoder og Werners tante, Elsa, var i sikkerhed i Sverige. De anede ikke, hvor tæt på katastrofen Werner som tysk jøde havde været. Hans bror Heinz blev udvist af Danmark i 1941, fordi han overskred sit 3-måneders visum. I stedet rejste han til Norge, hvor han året efter blev arresteret og deporteret til Auschwitz. Her omkom han den 30. december 1942.

7742 mennesker flygtede fra Danmark til Sverige pga. den tyske aktion. Heraf var 686 ikke-jøder, som var fulgt med deres jødiske ægtefæller i eksil.

Både Ella og Grete oplevede, at venner og slægtninge, men også fuldkommen fremmede engagerede sig spontant i deres situation og tilbød at tage hånd om bolig og ejendele og skaffe transport. Deres håb var tidligt rettet mod Sverige. Illegal udrejse til Sverige var strafbart efter dansk lov, og man formodede, at tyskerne holdt særligt øje med kyst og havne. De kunne ikke ane, at forfølgelsen af jøder var overladt til et beskedent antal Gestapofolk, som ikke havde ressourcer til at afpatruljere hele Øresundskysten. Eller at der ikke var nogen tysk indsats til vands for at hindre flugten. De tyske fartøjer, der befandt sig på Øresund, varetog kun militære opgaver. Ikke en eneste båd med jødiske flygtninge blev opbragt på vej til Sverige.

Leo Schustin var professionel bryder og søn af russiske indvandrere. Han og hans familie gik under jorden allerede i midten af september 1943. De næste ugers begivenheder rystede den robuste mand. »Den 2. [oktober] havde jeg fået fat i en fisker, et mandfolk af den rigtige støbning. Han var fra Frederiksværk. Han tog os om bord i Overgaden oven Vandet ud for den tyske kaserne. Så sad vi i båden hele natten. Det var den længste nat i mit liv … Klokken var 5.30 da fiskerne kom. De ville lave kaffe til os, men vi afslog dette. Vi havde ikke lyst. Klokken blev omsider så mange, så vi skulle pakkes ned. Min mor og kone blev pakket ned i et hyttefad, der blev sømmet fast og sat ned i lasten, og jeg selv blev lagt ned under styrehuset lige over akselen. Der var lige plads til at ligge sammenkrøbet, men da det var liv eller død, lod dette sig gøre ellers var det umuligt. Da dette var gjort, tog fiskerne hver en stor tyk knortekæp og de sagde til os, at det danske politi var ikke slemme, men hvis tyskerne kom om bord, blev de slået ihjel. Inden afrejsen havde vi aftalt, at når han slog motoren fra og stampede 3 gange i gulvet, så skulle vi være stille. 3 kvarter efter afrejsen blev motoren slået fra. Politiet kom om bord. Vi var stille som mus. Det hele varede ca. 5 minutter, men for os en evighed. Alt gik godt og det meste af faren var overstået. Vi sejlede så forbi de tyske observationsbåde. Alt gik glat. Vi kom så ud for Barsebäck, hvor vi lå og ventede på, at det svenske marinepoliti skulle komme ud. De kom ikke. Så tog fiskerne den beslutning, at gå ind, lige meget hvad det skulle koste. Vi blev taget af politiet. Fiskernes papirer blev også taget, men det varede ikke længe, før de fik lov at sejle igen. Der blev så kaldt forhør over os i Barsebäck. Vi fik kaffe og te. De var så flinke imod os«.

Leo, hans kone Sara og hans moder var i sikkerhed, men den første tid i eksilet blev nervepirrende for Leo og Sara. Parret havde måttet efterlade deres knap 4-årige søn Simon i Danmark, da de frygtede for hans liv og sikkerhed. Fra første dag arbejdede Leo for at få Simon med en illegal transport til Sverige. Den 27. oktober kunne Leo skrive i sin dagbog: »Det blev en af de store dage. Kl. ca. 11 ½ blev der ringet, at min søn var i Malmø«. Fredag den 28. oktober: »Hele natten sov jeg ikke. Jeg vidste, at Sara skulle hente drengen. Hele dagen var en jammerdag. Dagen gik og kl. 9.37 gik [ … ] jeg ned på banegården for at hente Simon, og de kom. I kan ikke fatte, hvordan jeg tog det. Det var et stort øjeblik. Han så ikke ud, som da vi forlod ham, men vi håber, at han snart kommer til kræfter«.¹²

Portræt af ægteparret Leo og Sarah Schustin før krigen.

Leo og Sara var lykkelige. De blev genforenet med deres lille søn. Mindst 149 børn blev efterladt i Danmark, da deres forældre måtte flygte til Sverige i oktober 1943. 10% af alle de børn, som blev ofre for den nazistiske jødeforfølgelse, og 20% af de 0-5-årige blev således gemt i Danmark. Under halvdelen kom senere illegalt til Sverige. Resten tilbragte næsten 2 år hos plejeforældre eller på børnehjem i Danmark, mens deres forældre havde ringe eller ingen viden om deres trivsel.

Det dansk-jødiske samfund var præget af betydelige kulturelle og sociale forskelle. Nogle familier havde kun opholdt sig kort tid i det danske samfund, mens andre var blevet assimilerede gennem generationer. Andelen af blandingsægteskaber var høj. Blandt de gamle dansk-jødiske slægter giftede kun en tredjedel sig med en jøde. Desuden var den sociale spredning stort set en spejling af det danske samfund som helhed: 49% tilhørte arbejderklassen. Hovedparten var således i en situation, hvor det var forbundet med store vanskeligheder at skaffe kontante midler, som derfor måtte rejses ved lån eller salg af værdier. ¹³ De sociale og kulturelle forhold fik konsekvenser i oktober 1943, hvor netværk i det danske samfund og rådighed over økonomiske midler øgede flugtmulighederne. Mindrebemidlede familier måtte ofte vente, til priserne på transporten til Sverige kom under kontrol af modstandsgrupper hen mod midten af oktober. Efter ankomsten til Sverige kunne familier, der havde midler til hotel eller svenske familie- eller forretningsforbindelser, ligeledes undgå ophold i flygtningelejr.

Men sociale bånd og god økonomi var ingen garanti for en smertefri flugt. Mænd og kvinder i blandingsægteskaber skulle i al hast træffe beslutningen om, hvorvidt de begge skulle rejse, eller den ikke-jødiske part skulle blive i Danmark og passe bolig, arbejde og forretninger. Deres ægteskaber blev hårdt prøvet af forfølgelsen. Mens ikke-jødiske hustruer i 95% af tilfældene valgte at følge deres jødiske ægtefælle til Sverige, gjaldt det samme kun for 64% af mændene. Kvinderne forvandt ikke følelsen af svigt over, at de havde måttet flygte alene – ofte sammen med børnene – og stod ene med ansvaret. Desuden var det ofte børn af blandingsægteskaber, der blev gemt i Danmark, hvor ikke-jødisk familie kunne tage vare på børnene.¹⁴

Tid var en afgørende faktor for alle. Tid til at sikre eller sælge ejendele, overdrage bolig og forretning og finde skjulesteder til børn, der ikke skulle med på flugten.

NOTER

1     Theresienstadt havde formel status som »ghetto« og fra maj 1943 som »jødisk koloni« (Siedlungsgebiet). De danske fanger omtalte imidlertid lejren som en koncentrationslejr, og lejren besad desuden en række af koncentrationslejrens karakteristika: herunder central fordeling af tilberedte madrationer og tvangsarbejde. I det følgende omtales lejren derfor som en koncentrationslejr.

2     Joachim Lund: Hitlers spisekammer. Danmark og den europæiske nyordning 1940-43 (2005), Steen Andersen: Danmark i det tyske storrum. Dansk økonomisk tilpasning til Tysklands nyordning af Europa 1940-41 (2003) og samme: De gjorde Danmark større. De multinationale danske entreprenørfirmaer i krise og krig 1919-1947 (2005) samt Mogens R. Nissen: Til fælles bedste – det danske landbrug under besættelsen (2005).

3     Vilhjálmur Örn Vilhjálmsson: Medaljens bagside – jødiske flygtningeskæbner i Danmark 1933-1945 (2005), Lone Rünitz og Hans Kirchhoff: Udsendt til Tyskland. Dansk flygtningepolitik under besættelsen (2007). I alt blev 155 statsløse flygtninge, som opholdt sig i Danmark, udleveret til Gestapo under besættelsen.

4     Kirchhoff og Rünitz 2007, s. 429.

5     Julius Margolinsky opgjorde, at der opholdt sig 1376 statsløse jødiske flygtninge og 540 østeuropæiske jøder, som ikke havde dansk statsborgerskab, i Sverige. De befriede fanger fra Theresienstadt var ikke medtaget. Ikke-danske statsborgere, deporteret fra Danmark, udgjorde 134 personer. Se Julius Margolinsky: Statistiske undersøgelser over Alders- og Kønsfordelingen m.m. blandt flygtninge fra Danmark. Stockholm 1945.

6     Se Frank Caestecker: Reintegration of Jewish Survivors into Belgian Society. In: David Bankier (ed.): The Jews are coming back. The Return of the Jews to their Countries of Origin after WWII. Jerusalem 2005, s. 74.

7     Kirchhoff og Rünitz 2007, s. 468.

8     Renée Poznanski: French apprehensions, Jewish Expectations. In: Bankier 2005, s. 28.

9     Kirchhoff og Rünitz 2007.

10   Ella Fischers dagbog 29. september-6. oktober 1943, JDK207B46 (Dansk Jødisk Museum). Her og i de følgende citater er den originale staveform tilpasset moderne retskrivning.

11   Grethe Michels dagbog 18. oktober-20. november 1943, JDK207X71 (Dansk Jødisk Museum).

12   Dagbog fra 2. oktober-25. december 1943, Personarkiv for Leo Schustin, JDK250A1/4/275 (Dansk Jødisk Museum).

13   Arthur Arnheim: Opgøret som udeblev, Rambam. Tidsskrift for jødisk kultur og forskning 6, 1997, s. 16-26.

14   Sofie Lene Bak: Ikke noget at tale om. Danske jøders krigsoplevelser 1943-45. Dansk Jødisk Museum 2010.

LITTERATUR
OG KILDER

ARKIVER

RIGSARKIVET

Socialministeriet: 2. kontor: Journalsager 1919-1967: Journalnr. 880, 1943-1945 (SM).

Udenrigsministeriet: Gruppeordnede sager 1909-1945: Journalnr. UM 120 D 43/1A-120 D 43/27.

Fritz Lerches privatarkiv (arkivnr. 05872).

Centralkontoret for særlige Anliggenders kartotek over »Danske statsborgere, der mistede livet i forbindelse med besættelsen« 1945-1947.

Erstatningsrådet 1945-1996 (ER).

Den danske flygtningeadministration i Sverige 1943-1947.

Hans Fuglsang Damgaards og hustru Caroline Elisabeth Solveigs privatarkiv (Arkivnr. 06997).

Studentersamfundets retshjælp for Ubemidlede, R-sager, første række 1941-1964 (SR).

LANDSARKIVET FOR SJÆLLAND

Centralkontoret for Særlige Anliggender 1945-1947 (CK).

KØBENHAVNS STADSARKIV

B-protokol 1943-1945, Børneværnskontoret.

Socialdirektoratet: Oplysningskontoret: Socialtjenesten: Diverse 1943-45 (ST)

Socialdirektoratet: Oplysningskontoret: Socialtjenesten: Ansøgninger om offentlig forsorg i. h. t. § 54, 1945.

DANSK JØDISK MUSEUM

Genstande, personarkiver, fotografier og interviews.

LITTERATUR

Andersen, Steen: Danmark i det tyske storrum. Dansk økonomisk tilpasning til Tysklands nyordning af Europa 1940-41. 2003.

Andersen, Steen: De gjorde Danmark større. De multinationale danske entreprenørfirmaer i krise og krig 1919-1947. 2005.

Antonsen, Bo, Torsten Buhl, Synnøve Falk-Rønne og Henrik Risegaard Jensen (red.): Retshjælpen 1885-1985. Københavns Retshjælp 1985.

Arnheim, Arthur: Opgøret som udeblev, Rambam. Tidsskrift for jødisk kultur og forskning 6, 1997.

Bak, Sofie Lene: Altruisme og Holocaust. Jødeforfølgelserne i Danmark og Italien. En sammenligning, Rambam. Tidsskrift for jødisk kultur og forskning 8, 1999.

Bak, Sofie Lene: Jødeaktionen oktober 1943. Forestillinger i offentlighed og forskning. 2001.

Bak, Sofie Lene: Dansk antisemitisme 1930-45. 2004.

Bak, Sofie Lene: Indtil de vender hjem. Københavns Socialtjeneste og de danske jøder 1943-45. I: Peter Henningsen og Rasmus Mariager (red.): Strenge tider. København i krig og fred 1943-49. (Historiske meddelelser om København 2006).

Bak, Sofie Lene: Meyer-morderne. I: John T. Lauridsen (red.): Over stregen – under besættelsen. 2007.

Bak, Sofie Lene: Ikke noget at tale om. Danske jøders krigsoplevelser 1943-45. Dansk Jødisk Museum 2010.

Bankier, David (ed.): The Jews are coming back. The return of the Jews to their countries of origin after WW II. Papers from an international conference held at Yad Vashem, Jerusalem 2001. Jerusalem 2005.

Bardgett, Suzanne, David Cesarani, Jessica Reinisch and Johannes-Dieter Steinert (eds.): Justice, Politics and Memory in Europe after the Second World War (Landscapes after Battle, Volume 2). London 2011.

Bertelsen, Aage: Oktober 43. 1952.

Boolsen, Vibeke: Første stop: Øregaard. Om tilbagekomsten fra Sverige 1945, Rambam. Tidsskrift for jødisk kultur og forskning 15, 2006.

Bundgård Christensen, Claus: Danskere på Vestfronten 1914-1918. 2010.

Bundgård Christensen, Claus: Den sorte børs. 2. udgave 2010.

Bundgård Christensen, Claus m. fl.: Danmark besat – krig og hverdag 1940-45. 2005.

Centralkontoret for Særlige Anliggender for Storkøbenhavn. Bestyrelsens beretning om kontorets virksomhed i tiden 16. maj 1945 – 1. juli 1946. 1947.

Cesarani, David, Suzanne Bardgett, Jessica Reinisch and Johannes-Dieter Steinert (eds.): Survivors of Nazi Persecution in Europe after the Second World War (Landscapes after Battle, Volume 1). London 2010.

Conrad, Rud.: Den sociale forsorg. I: Københavns kommune 1940-1955. Udgivet af Københavns kommune 1957.

Feinstein, Margarete Myers: Holocaust Survivors in Postwar Germany 1945-1957. Cambridge 2010.

Fracapane, Silvia Goldbaum Tarabini: Myter og misforståelser om deportationerne til Theresienstadt, Rambam. Tidsskrift for jødisk kultur og forskning 17, 2008.

Følner, Bjarke: Mindesmærker og erindringskultur. I: Sofie Lene Bak: Ikke noget at tale om. Danske jøders krigsoplevelser 1943-45. Dansk Jødisk Museum 2010.

Grossmann, Atina: Jews, Germans, and Allies. Close encounters in occupied Germany. Princeton 2007.

Hansen, Svend Aage og Ingrid Henriksen: Dansk Socialhistorie 1914-39: Sociale brydninger. 2. udgave 1984.

Henriques, Arthur: Møder i Sverige. Det Mosaiske Troessamfunds Forhandlingsprotokol fra flygtningetiden i Sverige 1943-45. Udgivet af Erik Henriques Bing 2011.

Hermann, Knud og Paul Thygesen: KZ-syndromet. Hungerdystrofiens følgetilstand 8 Aar efter, Ugeskrift for Læger 116:825, 1954.

Holm, Axel: Københavns kommunes økonomi. I: Københavns kommune 1940-1955. Udgivet af Københavns kommune 1957.

Hondius, Dienke: Return. Holocaust Survivors and Dutch Anti-Semitism. London 2003.

Hæstrup, Jørgen: … Til landets bedste. Hovedtræk af departementschefstyrets virke 1943-1945. Bind 1, 1966. Bind 2, 1971.

Knudsen, Henrik: Videnskabens mand. Fysiologen, formidleren og forskningsaktivisten Poul Brandt Rehberg. 2010.

Koch, H. H.: Træk af Socialministeriets arbejde under besættelsen. I: Centraladministrationen 1848-1948. 1948.

Kreth, Rasmus og Michael Mogensen: Flugten til Sverige. Aktionen mod de danske jøder oktober 1943. 1995.

Kyneb, Ulf: Liv og død på kløvermarken. Upubliceret speciale, Institut for Historie, Københavns universitet, 2004.

Kyneb, Ulf: Midt i en mørketid. Tyske flygtninge på Kløvermarken 1945-49. I: Peter Henningsen og Rasmus Mariager (red.): Strenge tider. København i krig og fred 1943-49. (Historiske meddelelser om København 2006).

Lagrou, Pieter: The Legacy of Nazi Occupation. Patriotic Memory and National Recovery in Western Europe, 1945-1965. Cambridge 2000.

Lund, Joachim: Hitlers spisekammer. Danmark og den europæiske nyordning 1940-43. 2005.

Lylloff, Kirsten: Barn eller fjende? Uledsagede tyske flygtningebørn i Danmark 1945-1949. Utrykt Ph.d.-afhandling, Københavns Universitet 2006.

Lylloff, Kirsten: Indrejse nægtet – efter 1945. En jødisk emigrants historie. I: Sofie Lene Bak, Bjarke Følner Pia Andersen Høg, Janne Laursen (red.): Dansk jødisk historie i Anden Verdenskrigs epoke. En antologi. Dansk Jødisk Museum 2011.

Margolinsky, Julius: Statistiske undersøgelser over Alders- og Kønsfordelingen m.m. blandt flygtninge fra Danmark. Stockholm 1945.

Mau, Martin Sylvester: Nach dem »bösen Traum«, der Umgang österreichischer Politiker mit der Schuldfrage nach 1945. Utrykt ph.d.-afhandling, Det Humanistiske Fakultet, Københavns Universitet, 2010.

Melchior, Marcus: Levet og oplevet. Erindringer. 1965.

Mogensen, Michael: Det danske flygtningesamfund i Sverige og »jødespørgsmålet« 1943-45. I: Johnny Laursen m.fl. (red.): I tradition og kaos. Festskrift til Henning Poulsen. Århus 2000.

Møller, Morten: Mogens Fog. 1-2. 2009.

Møller, Per og Knud Secher: De danske flygtninge i Sverige. Stockholm 1945.

Nielsen, Axel: Mælkeriet Enigheden gennem 75 år. 1972.

Nissen, Mogens R.: Til fælles bedste – det danske landbrug under besættelsen. 2005.

Petersen, Jørn Henrik, Klaus Petersen og Niels Finn Christiansen (red.): Velfærdsstaten i støbeskeen. Dansk velfærdshistorie bind 3. 2012.

Rigsdagstidende 1945, Forhandlinger i Folketinget, 96de Ordentlige Samling.

Rigsdagstidende 1945, Forhandlinger i Landstinget, 96de Ordentlige Samling.

Rigsdagstidende 1945, Tillæg A, Forelagte Lovforslag m. m.

Rigsdagstidende 1945, Tillæg B.

Rünitz, Lone: Danmark og de jødiske flygtninge 1933-1940. 2000.

Rünitz, Lone og Hans Kirchhoff: Udsendt til Tyskland. Dansk flygtningepolitik under besættelsen. 2007.

Sode-Madsen, Hans: Reddet fra Hitlers helvede. Danmark og de hvide busser 1941-45. 2005.

Tec, Nechama: A Historical Perspective: Tracing the History of the Hidden-Child Experience. In: Jane Marks: The Hidden Children. The Secret Survivors of the Holocaust. New York 1993.

Thing, Morten: De russiske jøder i København 1882-1943. 2008.

Thing, Morten: Min mors historie. 2009.

Thygesen, Paul (red.): La déportation dans les camps de concentration allemands et ses sequelles, une analyse médicale et sociale. 1954.

Tortzen, Christian: Kampen på havet. Danske søfolk under Anden Verdenskrig. 2011.

Tresoglavic, Adrian: Danske »asociale« og »vaneforbrydere« i tyske koncentrationslejre. Nazistisk kriminalitetsbekæmpelse i Danmark efter 19. september 1944. I: Therkel Stræde (red.): De nazistiske koncentrationslejre. Studier og bibliografi. Odense 2009.

Trier Mørch, Dea: Doras dagbog. 2001.

Vilhjálmsson, Vilhjálmur Örn: Medaljens bagside – jødiske flygtningeskæbner i Danmark 1933-1945. 2005.

Wiben, Peder: Komitéen af 4. maj 1933. Jødisk flygtningearbejde i Danmark fra 1933 til 1941. I: Henrik Dethlefsen og Henrik Lundbak (red.): Fra mellemkrigstid til efterkrigstid. Festskrift til Hans Kirchhoff og Henrik S. Nissen. 1998.

Yahil, Leni: Et demokrati på prøve. Jøderne i Danmark under besættelsen. 1967.

Da krigen var forbi

Sofie Lene Bak

1. e-bogsudgave 2012

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Katrine Lihn

ISBN 978-87-02-13545-9

© Sofie Lene Bak og Gyldendal 2012

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk