Klaus Rifbjerg

Billedet
(Prøve)

Gyldendal

I

Min far havde ikke mange penge, men da han var en smuk mand, var det ikke noget man heftede sig ved. Han var altid velklædt, ja selv når han gik i haven og havde iført sig gammelt kluns, lignede han ingen lazaron. Han havde stil, hans sikkerhed – som på en måde var tillært – kom nu indefra, og da han samtidig var beskeden og venlig, opfattede de fleste ham som en person, der hvilede i sig selv og ikke havde noget at skjule.

Anderledes med min mor. Hun kunne være elegant, når det passede hende, men hendes smag var ikke altid sikker, og til hverdag gjorde hun ikke meget ud af sig selv. Kun til fest brugte hun sminke, der lidt primitivt anbragt mere fremhævede hendes uheldige træk end camouflerede dem.

Tilsammen var de et tiltrækkende par, man lagde mærke til dem. De bevægede sig rask og rytmisk og med en vis elasticitet, og allerede før de var helt inden for synsvidde, forstod man, at parret, der nærmede sig, var folk af en særlig støbning. Også selvom midlerne var beskedne.

Det gjorde ikke så meget, kvarteret de boede i, bugnede ikke ligefrem af grever og baroner, børsmatadorer og smørgrosserere, det var befolket med mennesker af deres eget hartkorn, selvom nogle havde lidt mere end andre. En ting stod fast, ingen kørte i taxa uden at det var højst nødvendigt, eller der var tale om en særlig begivenhed. Det gjaldt for min far og mor som for alle de andre.

Men nu stod de altså på trappetrinnet foran huset og ventede på vognen, og det var faktisk en særlig dag, for min mormor fyldte halvfems. Det skulle fejres hos min morbror, den eneste i familien med de store penge, og for at komme op til ham iført selskabstøj var det nødvendigt med en taxa.

Inde i huset bag parret skændtes de to døtre, men lyden var lidt på afstand, så mine forældre tog øjeblikket til sig som en slags respit og hvilede i sig selv og hinanden, mens de ventede på bilen. Han lod cigaren berøre underlæben, men sænkede så overlæben og trak røgen til sig. Hendes chiffontørklæde var kastet over skulderen, og silkeblusen løftede sig og slog svagt mod ærmet på hans kjolejakke. Det var sensommer, men lunt.

Lidt efter hørte de lyden af taxaen, som nærmede sig og skiftede gear. Dækkene knasede let i asfaltens grus og vognen tog farten helt af, da den skulle passere bommen, som kun gav plads i den ene side. Min mor vendte sig og kaldte på pigerne, der kom ud et øjeblik efter stadig med sure miner, men stadset op i hvide, lange kjoler og silkesko med rem. Selv sov jeg i værelset mod vest i en lille seng for enden af min fars, der stod under den skrå væg, hvor lemmen ind til skunken sad. Husassistenten var kommet ud for at vinke.

Taxamanden var tyk og havde et sort, krøllet overskæg. Han åbnede døren til førersædet og steg ud for at hjælpe passagererne på plads og holde døren for dem. Hans ansigt var rødt og den sorte kasket syntes at hvile på ørerne. Min far og mor satte sig i bagsædet, og mine søstre på de to klapsæder med ryggen mod chaufføren. Allerbagest var vognens kaleche slået ned, det var varmt nok til det. Husassistenten vinkede fra trappen og de fire personer i bilen vinkede tilbage, undtagen min mellemste søster, der var mest fornærmet og sur.

Min far vidste ikke, at hans yngste datter havde fået sin første menstruation, det var kun min mor og husassistenten og min ældste søster, og han vidste heller ikke, at min mor begyndte at bløde lige i det øjeblik hun satte sig ind i taxaen. Hun ærgrede sig, det var helt uden for programmet.

I stedet for at køre tilbage samme vej den var kommet, valgte taxachaufføren at styre bilen ned ad en mindre vej, som ifølge den besked han havde fået ville føre dem i den rigtige retning. Lyset var endnu klart, og de passerede haverne i roligt tempo, hver eneste stav i stakitterne stod tydeligt. De kørte forbi den runde beplantning i krydset med træet i midten, og da de var forbi to andre veje, så de hækken ind til hospitalet og køkkenhaven, hvor nonnerne var i færd med at samle deres redskaber sammen, fordi det alligevel var ved at blive aften.

Min mor tænkte på, at det var der hendes bror havde ligget, da han var alvorligt syg og skulle opereres. Men det var gået godt, overlægen var dygtig, meget dygtig, måske havde han simpelthen frelst broderens liv. Min far lagde cigarstumpen i askebægeret og lænede sig tilbage i sædet. Han nød turen.

Da de kom til den store gade, gik det stærkere. Den var lige, og der var anden trafik at tage hensyn til. Sporvognene fyldte godt op, og hver gang én standsede, måtte de holde tilbage, så passagererne kunne komme af og på og frelst ind til fortovet eller op i vognen. Måske var det derfor chaufføren kørte hurtigere, når han fik mulighed for det. Han brugte også hornet, der sad ved hans venstre hånd og var stort og sort og af gummi med en pudset messingtragt, hvor lyden kom ud.

Min mors menstruation var ikke voldsom, egentlig burde hun slet ikke have haft menstruation, den kom også bag på hende. Men da de kørte forbi biografen, hvor de spillede „Der var engang en vicevært“ med Osvald Helmuth og Lille Connie, vidste hun, at de blev nødt til at standse, selvom hun ikke brød sig om det. Hun brød sig ikke om at være til ulejlighed, særlig ikke i en taxa og i selskabstøj. Men der var ikke noget at gøre.

Hun tænkte på hospitalet, der virkede mere truende nu, end lige da de kørte forbi. Måske tænkte hun netop på det, fordi hun selv var i vanskeligheder og løsningen på problemet usikker. Hun lænede sig ind mod min far og hviskede noget til ham. Begge mine søstre så det, men kun den ældste var på en overraskende måde straks klar over, hvad det drejede sig om.

– Vi bliver nødt til at standse, sagde min mor.

– Hvad?

– Jeg bløder. Vi bliver nødt til at holde.

Hun hviskede lidt højere end før. Min far så forvirret ud. Han kiggede til begge sider, vognen kørte forbi Volden med søerne, der var ingen steder at standse, så vidt han kunne se. Men så lænede han sig frem og stak hovedet hen til chaufføren. Begge mine søstre måtte hælde til hver sin side for at give ham plads. Lidt efter standsede vognen ud for teatret, hvor min moster var garderobekone, og min mor steg ud. Far holdt døren for hende og hun gik i sine høje hæle og den lange kjole hen over brostenene og så ud, som om hun var ved at falde. Men så var hun på trappen og lignede sig selv.

– Skal hun tisse? hviskede min mellemste søster til min ældste.

Hun rystede på hovedet.

– Hvad så?

– Ikke noget.

– Jo, sig det nu.

– Det samme som dig.

Min mellemste søster blev stum. Hun vendte sig og så ud over pladsen, hvor duerne gik og drejede rundt om sig selv. Manden, der solgte foder, var gået hjem med sin lille vogn. Hun kiggede på min far, der også kiggede ud med hovedet vendt den anden vej. Det var rart, han var der.

Ude på pladsen gik folk forbi alene eller to og to eller i små flokke. Butikkerne var ved at lukke, så der var mange. Busserne blev snart fulde, og når konduktøren ringede afgang, blev mange af dem stående ude på bagperronen, fordi det var godt vejr. Min far snakkede med chaufføren.

– Var det klokken syv, De sagde?

– Ja, sagde min far.

– Nå, men så når vi det.

– Ja, ja, sagde min far og nikkede.

Han kiggede igen ud ad vinduet op mod teatret og tog sit sølvcigaretetui frem og åbnede det. Det var kun når han var i selskabstøj, at han røg cigaretter, og de var altid egyptiske.

II

Min mormor havde haft dårlig mave. Det var ikke noget jeg vidste, for man kunne ikke se det på hende. Hun var altid livlig, og selvom hun var meget gammel bevægede hun sig som en ung pige. Hun lagde sig uden besvær på knæ, når hun legede med mig og kom hurtigt på benene igen, når vi var færdige. Det var min mor, der fortalte at mormor havde haft dårlig mave og været lige ved at dø. Men så kom det ud. Det skete på det samme hospital, hvor min morbror også havde ligget. Jeg ved ikke, hvad det var, der kom ud, men jeg så en stor klump for mig af ubestemmelig form.

Min mormor boede på en anden vej sammen med min moster og hendes mand og deres datter, Else. De havde en stor hund med meget lange ører, der stod ret op, og når den åbnede gabet, var hjørnetænderne gule. Den gik med mundkurv, og det var jeg glad for, selvom det så uhyggeligt ud. Når vi besøgte mormor og moster, var det første vi så hunden, der kom farende. Jeg trykkede mig ind mod min mors ben, og mormor kaldte oppe fra terrassen: „Boy, boy!“ Men hunden blev ved med at løbe hen imod os, og fordi den havde mundkurv på, kunne den ikke gø, kun knurre, men det blev det ikke bedre af, for det var en frygtelig knurren.

Dagen havde været anstrengende. Mormor var vågnet tidligt, det var jo hendes fødselsdag. Måske var klumpen heller ikke kommet helt ud, for det gjorde ondt i maven, ikke en skærende smerte, men dump og ligesom tung. Hun lå lidt i sengen og stirrede på tapetet, der var gult, men med et lille slynget sort mønster. Hun lukkede øjnene og overvejede, om det ikke var muligt at blive liggende, så lidt lyst havde hun til at stå op. Men hun ville ikke bruge maven på den måde, hun ville ikke lade som om hun var syg, hvis hun ikke var det, og det var hun vel ikke?

Før hun nåede til ende med sine overvejelser var Else kommet ind og havde sat sig på sengekanten og taget hendes hånd og ønsket hende til lykke. Else var en lang pige med en vis hysterisk elegance. Hun havde spillet klaver lige siden hun kunne kravle op på klaverstolen, og nu stod der et sort flygel i stuen, som var helt hendes. Alle syntes det var fantastisk, at Else spillede så godt og opmuntrede hende hele tiden. Men en gang imellem blev hun sær og ville overhovedet ikke hen til instrumentet. Det gik dog snart over, min moster snakkede med hende og mormor nikkede, mens min onkel ikke sagde noget som helst.

Lidt efter kom min moster ind og bøjede sig ned og kyssede mormor og ønskede hende til lykke med de mange, mange år. Hun havde en buket blomster med, som hun havde plukket nede i haven, og de blev sat på natbordet ved siden af sengen, og mormor sagde tak. Moster sagde, at onkel ventede dernede, så de kunne drikke kaffen sammen, og mormor blev lidt forskrækket (eller lod som om hun blev lidt forskrækket) for normalt var onkel altid tidligt af sted for at passe sit arbejde på fabrikken. Min rige onkel havde sørget for, at han fik arbejdet, og nu havde han haft det i mange år.

Moster havde dækket på terrassen i det gode vejr, og de sad der alle fire med det blå stel og kaffekanden. Der var købt morgenbrød og wienerbrød i dagens anledning, og mens hunden, som sad ved siden af, så på de spisende, løftede og sænkede den ørerne og der kom savl ud af den halvåbne mund gennem mundkurven. Mormor fik en pelerine, som moster selv havde lavet og en lille malet porcelænskrukke af Else. Onkel så på dem med lystige øjne, han havde ikke givet noget, det var nok at have mormor boende, og de vidste jo alle sammen, hvad der skulle ske om aftenen, og der ville blive så meget.

Ved ellevetiden kom jeg sammen med mor. Vi standsede ved havelågen med tremmerne i, og jeg så hvordan lyset flimrede i den høje buksbomhæks blade, der var helt blanke. Jeg så også op på min mor, der var i en grå kjole og ikke havde hat på. Det var ikke helt let for hende at få lågen op, og mens hun prøvede, hørte jeg hunden knurre. Lidt efter kom den springende og stod med poterne oppe på kanten af lågen. „Boy, boy“, råbte min mormor oppe fra terrassen, men det hjalp ikke. Boy blev bare stående og savlede og knurrede alt, hvad den havde lært.

Jeg ville helst have været hjem. Jeg kunne også være blevet hjemme, for husassistenten var der og hende elskede jeg. Men min mor syntes det var rigtigst, at jeg kom med over og sagde til lykke til mormor, for det var ikke hver dag, man fyldte halvfems, og jeg kunne jo også godt lide mormor. Endelig fik moster fat i hundens halsbånd og fik den trukket væk fra lågen. Alligevel blev den ved med at knurre, mens vi gik ind og hen til terrassen, hvor mormor sad i sin sorte kjole og havde en hvid kyse på.

Vi sagde til lykke, og jeg sad på skødet hos mormor og fik den ene småkage efter den anden, mens de talte. En gang imellem sænkede de stemmerne, men så lo min moster hurtigt og plirrede med øjnene, det var hende de havde talt om. Else kom ud og stod i døren. Hun lænede sig op ad dørkarmen og lagde den ene fod over den anden. For at kunne se for solen, måtte hun skygge med hånden for øjnene. Hun så ud som et s.

Lidt efter gik hun ind og satte sig ved flyglet, min mormor havde bedt hende om det, men så blev lågen lukket op igen, og før hun rigtig var kommet i gang så vi, at det var min farfar og farmor. De boede lidt længere nede ad vejen, og nu kom de også for at gratulere. Derfor rejste min mormor sig op og gik hurtigt ned ad trappen for at tage imod dem. De stod midt på plænen ved staudebedet og flagstangen og talte sammen.

Der var meget stor forskel på min farfar og farmor. Han var lille og spinkel, og hans hvide hår stod lige op i luften. Hun var meget stor, særlig i bredden, og når hun smilede, smilede hele kroppen fra øverst til nederst og i bredden. Farmors skørt nåede ned til jorden og tørklædet hun havde over skuldrene blev holdt sammen af en stor broche. Også hendes hår var hvidt, men lå tæt ind til hovedet og var bundet sammen i en knold bagtil.

Min mors svoger, altså min onkel, var allerede inde på fabrikken, hvor han havde noget helt andet tøj på end derhjemme. Det var en brun kittel, men det var næsten ikke til at se, for der var mange pletter af olie og fedt på den. Han talte også anderledes end derhjemme, hvor han nok kunne bande, men ikke så meget som her.

Senere kom min anden moster og hendes mand, men da var vi gået. De blev til frokost, det var også derfor mormor gerne ville være blevet i sengen, for hun vidste, hvad der skulle ske og hvor træt hun ville blive. Men der var ikke tale om at hun blev i sengen, hun var høflig og hun var også glad for sine døtre og deres mænd. Hun ville bestemt ikke skuffe nogen, ligesom hun heller ikke brød sig om at blive skuffet. Hvis de ikke var kommet alle sammen, var hun blevet vred.

Udover at de gerne ville ønske til lykke, kom min farfar og farmor også, fordi det var vigtigt, at farfar blev rørt. Han var meget gammel, selvom han ikke var så gammel som mormor, til gengæld var han spinkel og gik langsomt og forsigtigt. At det også kunne være godt for farmor at gå, spekulerede ingen på, slet ikke hun selv. Normalt sad hun med sit håndarbejde i sin polstrede stol med fødderne på en puf.

Der var altså min moster og min anden moster og onkel til frokost, og de blev overrasket, fordi min mosters mand pludselig dukkede op, selvom han var taget på arbejde for længe siden. Det var Else, der så ham først, og hun skyndte sig hen til min moster og hviskede, at nu kom han, og hun rejste sig op og slog hænderne sammen, for det havde hun slet ikke ventet.

„Ellers havde de jo slet ikke fået en snaps!“ sagde han og løftede en flaske op indpakket i brunt papir. De lo allesammen, også min anden moster, selvom hun også havde været syg. Men så forsvandt min onkel med cyklen og min anden onkel rejste sig op og sagde, at nu var det på tide, at der blev holdt en tale for mormor, „den første af mange“. Han gravede ned i lommen og fiskede et stykke papir frem, men de sagde at han skulle vente, de skulle jo alle sammen være der, når der blev holdt tale, så han trak på skuldrene og da han vendte sig halvt om og stak papiret i lommen, fangede solen det ene af hans tykke brilleglas, og det glimtede.

Lidt senere, da de alle sammen var der, min moster og onkel, Else, mormor og min anden moster, rejste min anden mosters mand sig og holdt talen. Han trak den op af lommen og skubbede brillerne på plads. Talen var på vers. Der var mange vers, og de handlede alle sammen om mormor og det sted hun havde boet i Jylland – også dengang morfar levede. Den handlede også om, at mormor en gang imellem kunne være lidt skrap, men det var kun fordi hun var så god. De elskede hende i hvert fald alle sammen og var glade for, at hun nu var halvfems år.

Det var altså ikke så underligt, at min mormor vidste, at hun ville blive træt, da hun vågnede og havde lyst til at blive i sengen. Men hun stod op, og senere på eftermiddagen, da de skulle have en kop kaffe og både min onkel og min anden mosters mand sad i hver sin liggestol og sov, fik hun øje på Boy og så, at hunden stadig havde mundkurv på. Det var der ingen grund til, der var kun voksne, og der var helt stille.

Derfor satte mormor sig i stolen og kaldte på hunden. Den rejste sig derfra hvor den havde ligget i skyggen og gik hen til hende med sænket hoved. Hun bøjede sig frem og lagde hænderne om hundens hals, så førte hun dem langsomt fremad, indtil den stod med hovedet løftet. Mormor kiggede lige ind i øjnene på den. „Hund“, sagde hun, „hund.“ Så fik hun fat i læderstroppen og løsnede den og trak mundkurven af. Hunden løftede ørerne og hagen og stirrede på hende. Så slog den pludselig med hovedet og mundvandet fløj til højre og venstre. „Boy“, sagde mormor, „Boy!“ Lidt efter blev hunden rolig igen og hun klappede den.

Da de gik ved halvfiretiden, var det faktisk for sent. Mormor skulle have ligget – og hvad med omklædningen? Men Else var først begyndt at spille lidt i tre, så der var ikke noget at gøre. Men det lød også pænt, det var Chopin, det strømmede ud ad havedøren og vinduet, der stod åbent henne over flyglet, det strømmede ud over deres hoveder og gennem træernes blade og grene og helt ud på vejen. Hunden havde lagt sig igen. Den sov, mens mundkurven hang på et hjørne af en af stolene ved bordet.

Min mor var nået frem til billetlugen, hvor der sad en dame. Hun stak hovedet hen til lugen, og da damen havde forstået, at det ikke var for at købe billetter min mor var kommet, blev hun først sur og afvisende, men da hun hørte, hvad min mor sagde, at hun havde en søster, der var garderobekone ved teatret, blev hun mere medgørlig, måske også fordi hun lagde mærke til, at min mor ikke var hvem som helst og oven i købet i selskabstøj.

– Jeg bliver nødt til at låne et toilet, sagde min mor.

– Javel.

– Jeg ved ikke, om De eventuelt også kunne skaffe mig noget vat?

– Jeg skal se.

Damen i billetlugen rejste sig. Så bøjede hun sig ned og stak hovedet hen imod min mors.

– Men De kan nok forstå, jeg ikke kan være længe væk herfra. Hvis der kommer nogen. Og jeg skal jo også svare på telefonen.

Min mor nikkede. Hun brød sig ikke om situationen. På den anden side var hun den hun var, og det var en særlig situation. Derfor rettede hun sig roligt op, og da damen kom ud ad en dør, fulgte hun efter hende og blev låset ind gennem den større dør, hvor toiletterne var. Hun kendte dem udmærket, hun og far gik tit i teatret, og selvom de håbede, at min mors tredje søster ikke lige havde tjeneste der, hvor de lagde deres tøj, så kunne de ikke være heldige hver gang. Hun var nemlig ikke så morsom, eller det var hun.

Da hun havde lukket døren efter sig, trak min mor sin lange kjole op og bukserne ned. Hun tørrede sig først med vattet, som damen i billethullet havde lånt hende. Så anbragte hun noget af det i skeden for at standse blødningen eller i hvert fald holde den tilbage. Hun vaskede hænder og så sig i spejlet. Det var kommet helt bag på hende, og hvis hun skulle sige noget, måtte det være, at det ikke var normalt. Ikke i hendes alder. Måske var det kun en tilfældighed, måske var der noget galt. Hun tørrede sig i håndklædet og gik ud i teaterfoyeren. En krone i drikkepenge måtte være nok, mere end rigeligt. Men hun blev nødt til at give noget.

III

Selvom min far havde protesteret, fordi det var en omvej og sad uden at sige noget, måtte han for sig selv indrømme, at han nød turen. Gang på gang dukkede Sundet op, det lå blåt derude og der var hvide sejl. Alle fire i vognen oplevede vejret og blev en lille smule døsige, mens de lyttede til den regelmæssige knurren af taxaens motor og dækkenes lyd mod asfalten. Chaufføren fyldte hele sædet ud, det var som om han blev bredere, jo længere de kørte, og hans overskæg hang busket ned og havde samme form som de skrånende skuldre. Kun min mellemste søster havde svært ved at finde sig til rette. Hun lyttede indad, det var som om noget bevægede sig så voldsomt, at det måtte kunne høres. En gang imellem lød der virkelig ligesom et kluk fra hendes mave. Hun så på de andre og følte at hun var anderledes, ikke bare fordi hun havde det som hun havde det, men fordi hun var tynd og drengeklippet. Mange andre piger i hendes alder var drengeklippede, og hun havde selv bedt om at blive klippet på den måde.

Nu så hun på søsterens mørke hår, der var fuldt af krøller og krusede til begge sider over ørerne. Hun så også på min mor, hvis hår var sat og blev holdt blidt på plads af et net. Hun så, hvordan frisørinden kom og redte det ud, og hun tænkte på, hvor langt det var. Min mors hår faldt helt ned over skuldrene, og hun så anderledes ud end når det var sat op, helt anderledes. Frisørdamen havde sine egne jern med, som hun svingede hurtigt, når de var blevet varme over spritflammen, og trykkede dem af i et stykke pergamentpapir, hvor der sad brune mærker, så varmt var jernet.

– Vi skal jo nødigt brænde, sagde hun.

Alligevel skete det, at min mor blev lidt gul i håret, hvor krøllejernet havde været sat i, men det var ikke noget man lagde mærke til ret længe, også fordi der kom blånelse i skyllevandet. Min mellemste søsters korte hår blev selvfølgelig kun vasket.

Ved sporvognens endestation drejede taxaen af til venstre, og de kørte langs skoven. Det var ved at blive aften, men solen skinnede stadig. Langt væk fra kunne de høre lydene fra „Bakken“, hvor de aldrig kom. Det var en svag uregelmæssig klemten afbrudt af hvin eller skrig. De havde været der en gang, men jeg brød mig ikke om det. Jeg syntes der lugtede væmmeligt, og folk var grimme og talte alt for højt. Mens jeg sad i klapvognen standsede vi ud for en bod, hvor der stod en glaskasse med overkroppen af en mand indeni. Nogen smed en mønt ind, og så begyndte manden at le. Han lo og lo og lo, mens han bevægede sig frem og tilbage i små ryk. Hele overkroppen rystede, så holdt han pludselig op.

Det var næsten som da min fætter kom ind ad døren til køkkenet. Jeg kendte ham ikke, tror aldrig jeg havde set ham. Men allerede da han var på vej ned ad trappen og gik hen ad korridoren i retning af køkkenet, havde han på fornemmelsen, at der var noget galt. Han gik ellers let, og det lyse sæt tøj, han havde på, sad godt og gjorde indtrykket af lethed større. Han var køn med regelmæssige træk, en lige næse, høje kindben og store, mørke øjne. Håret var kraftigt og strøget tilbage i en blød bue, som lagde panden fri. Håret var sort, læberne bløde og buede.

– Åh, nej, sagde han, da han åbnede døren til køkkenet. Lyset faldt ind gennem det høje vindue mod gården og gjorde alting tydeligt. Min moster, som jeg kendte lige så lidt som min fætter, sad ved bordet med hovedet på armene.

Han blev stående et øjeblik og så sig omkring. Han så sin mor ved bordet med hovedet næsten skjult i armene og tænkte, at det var underligt, at hun sad netop der, netop den dag. Det kunne have været alle mulige andre dage (det var ikke første gang hun sad sådan) men i dag? Han flyttede blikket til gasovnen, der stod med åben luge på sine støbejernsfødder. Han flyttede blikket til de tre blus på gasbordet, hvis haner alle var åbne. Så skyndte han sig tværs over gulvet og smækkede vinduerne op. Han gik tilbage til min moster og tog hende under armene og fik hende sat op. Han så ned i hendes grå ansigt og betragtede den åbne mund. Så begyndte han at ruske i hende, men da han hørte lyden af den udsivende gas (en langsom hvæsen) slap han hende igen. Min moster faldt sammen over bordet, men lå mere rodet end før, halvvejs nede af stolen, som om hun hvert øjeblik kunne glide på gulvet.

Da min fætter havde lukket alle hanerne, gik han hen og fyldte et glas med koldt vand. Han bar glasset hen og stod over for moderen. Så løftede han det op og smed vandet i hovedet på hende. Det gav et lille spjæt i hende, og da han havde sat glasset, begyndte han atter at ruske i hende. Han klappede hende også på kinden. Klap, klap, klap. Først på den ene kind og så på den anden og så på dem begge to.

– Mor, sagde han, mor.

Han slog hende igen og igen og ruskede i hende, så hun rokkede frem og tilbage. Til sidst åbnede hun øjnene.

– Mor, sagde min fætter, mor for fanden.

Min mosters øjne bevægede sig rundt på en mærkelig måde, og indimellem blev det hvide i øjet meget synligt. Hun savlede lidt.

Min fætter hentede et nyt glas vand og hældte det ud over hovedet på hende. Hun var gennemblødt.

– Nej, sagde hun, nej.

– Hvorfor gjorde du det? spurgte han.

Spørgsmålet var dumt, han vidste godt hvorfor. Han vidste udmærket, at hun var skør. Der var også tid nok. Han skulle nok få gjort hende i stand og sørge for, at de kom af sted. Han fik hende til at lægge en arm op over skulderen på sig, så de kunne gå. Lidt efter gik de ud af det lyse køkken, hvor gardinerne blafrede i de åbentstående vinduer og gennem korridoren, der var mørkere. Han fik hende også op ad trappen og ind på værelset, hvor sengen var redt. Han trak tæppet til side og lod hende falde oven på dynen, der blev grå i små pletter hvor dråberne ramte.

– Kunne du ikke lade være? spurgte han.

– Jeg skal kaste op, sagde hun.

Min fætter trak ærgerligt på skulderen. Så bøjede han sig ned og fik fat i hendes arme. Han løftede hende op igen, og de gik side om side ud af værelset og hen til badeværelset længere nede ad gangen. Han holdt hende for panden, mens hun bøjede sig frem over kummen og kastede op.

– Godt, sagde han, godt.

Det lød, som om han roste hende for hvert plask.

– Jeg kan ikke, sagde min moster.

– Selvfølgelig kan du.

Min fætter lød pludselig meget venligere.

– Selvfølgelig kan du. Jeg ved jo godt, hvordan du har det. Jeg ved det godt, jeg kender det. Men det går over, du ved det går over.

Han lod hånden bevæge sig lidt ud fra panden rytmisk og klappede hende sådan.

– Det er jo på den måde, vi er.

Han trak i snoren til cisternen så vandet brusede op. Der lugtede meget af gas.

Mens hun lå på sengen, hentede han selskabstøjet frem stykke for stykke. Der var flere kjoler at vælge imellem, og i bunden af skabet stod alle hendes sko side om side parvis og i orden. Sengen var hvid og toiletmøblerne og skabet hvide. Der var mange billeder og ved siden af refraichissøren under det trefløjede spejl stod en lille glasflaske med ørkensand fra det hellige land.

– Tør jeg lade dig bade? spurgte han.

Hun nikkede uden at åbne øjnene. Billeder strømmede til og fra bag øjenlågene. Min fætters far var for længst væk, alligevel havde hun fornemmelsen af, at hun aldrig vidste, hvad han kunne finde på. Han havde altid været fuld af overraskelser, ja han var selv en. Intet menneske kunne forestille sig forskellen på før og efter. Hun var vant til at bade alene, det var kun mormor der fik lov til at komme med. Men han insisterede. Han ville med på badeværelset. Han ville se hende bade. Hvad der var sket i sengen var frygteligt nok, hvad der skete derude, vovede hun kun at tænke på i glimt. Hans ting var enorm, den steg ud af bukserne som en slange og virrede med hovedet, op ned. Men det var tøjet og nøgenheden på én gang, der skræmte hende mest. En pludselig, uforsonlig uanstændighed det var umuligt at undslippe. Han begyndte at fotografere hende, og det store apparat med klædet over og på tre ben gjorde hans nøgenhed endnu mere uhyrlig. Nu tog han alt tøjet af undtagen en stråhat og sokkerne, der blev holdt på plads af bordeauxfarvede sokkeholdere. Med blitzpulver og selvudløser forevigede han dem i badekarret, og da hun skreg, pressede han hendes hoved ned under vandet, og det var som alting sprængtes indefra og udefra på samme tid.

Det eneste billede hun havde beholdt af ham, viste ham foran en bil. Han stod med den ene fod oppe på trinbrættet og hvilede med albuen mod chassiset. Stråhatten var den samme. En mærkelig tyngde lagde sig over hende, det var som om hun blev trukket nedad. Men samtidig var hun også svimmel, og når hun lukkede øjnene, hørte hun et eller andet, der mindede om musik. Hendes mave var følsom, kvalmen vendte indimellem tilbage, men der var sødme i den, og næsten uden at åbne øjnene gik hun frem og tilbage og hentede det ene klædningsstykke efter det andet og tog dem på.

De kørte forbi det hvide slot og drejede endnu en gang til venstre. Taxaen knurrede hver gang chaufføren skiftede gear, og de så tre heste med ryttere, der kom i modsat retning. En af dem var i uniform og havde en blå kasket på med høj puld og sort lakskygge. En af hestene prustede. Min mor havde løftet sit tørklæde op, så det dækkede underansigtet, det var begyndt at blive en lille smule køligere. Nu kørte de under træerne, hvis bladhang var så tæt, at det næsten var som om de kørte i mørke. Når træerne holdt op, blev det lyst igen. Fordi min mor havde taget tørklædet op for munden, blev hun nødt til at lægge den anden hånd over udskæringen i kjolen, ellers blev hun kold. Men nu var der ikke langt igen.

Billedet (Prøve)

Klaus Rifbjerg

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-14562-5

© Klaus Rifbjerg & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk