Jens Smærup Sørensen

At ende som eneboer
(Prøve)

Gyldendal

(1)

»Vi havde det godt, og jeg forstod ikke, hvorfor det temmelig pludselig ændrede sig.. Han har altid været en lille smule naiv, ellers vil jeg ikke forsøge at bedømme det..«

Man må jo gøre sit bedste for at tage hensyn til hinandens interesser. Det bliver hele tiden mere nødvendigt at huske på og det er ikke tilfældigt at det slog ned i mig igen nu da jeg skulle til at begynde. Jeg har tænkt over det. Og jeg tænker særlig på den aften jeg meget gerne ville se en fjernsynsudsendelse om Sir Arthur Evans og Vivi havde travlt med at rette stile. Et stykke tid før udsendelsen skulle komme efter programmet så jeg på mit ur. Véd du hvad klokken er præcis spurgte jeg hende, mens jeg gik frem og tilbage i stuen. Vivi du er måske klar over at der kommer en udsendelse om Sir Arthur Evans i fjernsynet lige om et øjeblik sagde jeg. Jeg kunne se hun standsede op for at tænke sig om. Evans, hvem er det han er spurgte hun, kunne du ikke godt være sød og vente med at se fjernsyn til lidt senere? Og hun så direkte på mig: Jeg skal altså have de her stile rettet i aften. Jeg sagde nej og jeg kom til at sige det for hårdt, fordi hun havde glemt hvem Evans var, selv om jeg allerede dengang havde fortalt hende om ham. Hun kiggede helt forskrækket op på mig og jeg fortrød selvfølgelig min uvenlighed. Men det var altså alligevel vigtigere for mig at se Sir Arthur, så jeg gik hen foran fjernsynet og satte lige en pegefinger på knappen og i det samme smækkede hun et hæfte i bag ved mig og hun skyndte sig ud af stuen med dem allesammen under armen. Da var udsendelsen lige begyndt. Vivi var blevet sur, det kunne jeg høre, hun skramlede voldsomt med taburetten ude i køkkenet. Men jeg syntes jeg måtte følge med. Vivi havde glemt at Sir Arthur Evans var manden der gjorde udgravningerne på Kreta og naturligvis først og fremmest i Knossos til sit livsværk. Han er simpelthen en af de dygtigste arkæologer i vores århundrede. De fortalte også om hans barndom og den vidste jeg ikke meget om. Da hans gamle søster kom på skærmen rullede billedet så jeg fik heller ikke rigtig fat i hvad hun sagde. Hun holdt et fotografi af den lille Arthur op for sig, et ligegyldigt indslag for mig at se. For alt hvad der virkelig betød noget i Evans’ liv, det mener jeg udfoldede sig på udgravningspladsen i Knossos. Måske lige bortset fra oprøret i Bosnien. Da han havde været der nogle år byggede han sig et hus i nærheden af ruinerne. Han kaldte det Villa Ariadne og der arbejdede han år efter år med alle de vanskelige spørgsmål. Hvem havde kong Minos egentlig været, den supermægtige hersker der residerede i Paladset i Knossos? Hvilken betydning havde alle de billeder med tyre og tyrekampe? Og hvordan skulle skriften på lertavlerne tydes, ikke mindst det interesserede ham. Hvorfor var der så tit Dobbeltøkser med også i de fredelige religiøse optog og hvorfor var de afbilledet i Kongens megaron? Havde Labyrinten virkelig eksisteret eller var den bare et andet ord for Paladset? Hvordan gik det endelig til at hele denne fantastiske kultur gik til grunde? De sagde ikke ret meget i den udsendelse jeg ikke vidste i forvejen og jeg kan endda højst kalde mig amatør. Men jeg kunne ligeså godt have bladet lidt omkring i de bøger jeg allerede havde læst. Så havde jeg ikke behøvet at forstyrre Vivi, det er trist at blive uvenner på grund af sådan noget. Jeg vil vænne mig af med at bebrejde hende at hun ikke altid er lige interesseret i det område og det arbejde. De kaldte kong Minos Lovgiveren for han havde opbygget samfundet, dog næppe alene og fra grunden som det siges. På den anden side hed han også Ødelæggeren. Man kan sige at Sir Arthur Evans skabte det hele igen, sten for sten, billede for billede og så problem for problem.

•

Det er sikkert en fordel at vi ingen børn har. Såvidt jeg kan forstå ville Vivi alligevel gerne have et, men jeg går slet ikke ind for det og vi har tiden for os. Jeg er bange for at det lige nu ville lægge for meget beslag på mig, vi må desuden ikke have børn herude og det måtte vi heller ikke da vi boede inde i byen. Det koster altsammen penge og vi bliver nødt til at spare. Jeg tænker nok egentlig både dumt og kynisk på det problem. Men jeg gør alt hvad jeg kan for at få så meget som muligt lagt til side. Hele min fritid bruger jeg nu til at arbejde mig længere ind i den minoiske kultur på Kreta og jo mere jeg arbejder med det desto mere optager det mig naturligvis. Efter den vagtordning vi kører på for øjeblikket har vi en døgnvagt og en dagvagt i træk og så to hele døgn fri. Det kunne ikke passe mig bedre. På fridagene kan jeg arbejde uafbrudt fra klokken otte om morgenen til klokken tre om eftermiddagen, så plejer Vivi at komme hjem fra skolen undtagen når de holder møder. Det kan ikke undgås at jeg forsømmer mine huslige pligter lidt når jeg har mest travlt. Jeg skal vaske op og støvsuge, hvis ikke jeg får det gjort bliver hun nogle gange lidt træt af mig, det er der ikke noget at sige til. Så giver hun ikke meget for min minoiske kultur har hun sagt, når jeg ikke kan hjælpe med at holde skidtet fra døren. Hun deler overhovedet ikke de forventninger jeg selv stiller til arbejdet, hun bebrejder mig nu og da at jeg bestiller for lidt. Her fra vinduet er der en god udsigt over hele området og endnu længere i klart vejr. Jeg kan sidde og følge trafikken på to af de store indfaldsveje og jeg kan udpege fem steder hvor vi har hentet lig i de sidste tre år. Jeg har været makker med Asger i et år nu og jeg håber det fortsætter, for vi kommer godt ud af det med hinanden, vi snakker udmærket sammen. Asger er en mand der kan snakke uafbrudt, næsten om alt muligt. Jeg har ikke over for ham sagt ret meget om hvad jeg laver i fritiden, men Vivi har måske fortalt ham det, det har hun sikkert. En dag vi kørte ud af byen sagde han at vejnettet ved motorvejens begyndelse ligner en hel Labyrint, det gør det sandsynligvis ikke og han smågrinede drillende hen for sig. Det er ikke umuligt at Vivi har gjort lidt grin med det, men det skal gøres færdigt under alle omstændigheder. Hvis det virkeligt skulle tage sig for besynderligt ud for dem må jeg helt lade være med at fortælle at jeg også er begyndt med at notere forskellige ting ned. Vivi kan få det at se hvis det bliver til noget og hvis det virkelig lykkes mig at lave et værk færdigt, så skal det selvfølgelig også frem for offentligheden. Hende og Asger kan diskutere i timevis, de har lige fra begyndelsen været meget glade for hinanden, det var let at mærke. Det bliver givetvis til for lidt når jeg bruger så meget energi på alle de små praktiske problemer. Der skal snart til at ske noget.

•

Når man kom til Knossos fra havnebyen Amnisos gik vejen først vest om Paladset og ned mod floden. Man måtte passere en bro og så dreje tilbage over en anden i en nordøstgående halvcirkel før man nåede den store port. Evans lavede en lang række detaljerede skitser og grundplaner over alt det. Fra porten gik man gennem en lang trappepassage i den nordlige fløj og så stod man pludselig oppe i Gården der var åben og lys og meget pragtfuld. Den var aflang og bygningsværkerne steg op til begge sider, nok høje men ikke alt for høje, på samme måde som Gården var stor men alligevel ikke større end man hurtigt kunne gå tværs over den. Selv ude på midten bevarede man den trygge og intime fornemmelse hele Paladset uden tvivl indgav dets beboere, det var nemlig lavet efter menneskers behov og de skulle have det godt der. Selv om Vestfløjen vistnok ikke blev brugt til opholdsrum for kongefamilien så var den ikke mindre prægtig end Østfløjen. Den var opført til brug for de dygtigste håndværkere, her lå de finere værksteder, ateliererne og opbevaringsrummene regner jeg med. I den første afdeling var indrettet et skatkammer, sprængfyldt med guld, længere fremme var en del kunstværker opstillet og mon ikke også det var heromkring Skriveren holdt til. Et par alterrum hører heller ikke til det mindst vigtige i denne fløj. Bag en lang korridor kom så alle forrådskamrene eller magasinerne for grovvarer. Der var der tætpakket med krukker og kar, amforaer og tønder for der havde kong Minos sit korn og sin vin og sin olie og hvad han ellers ejede i naturalier. I selve Gården fandt man en række verandaer og på første sal desuden søjlegange med balkoner. Til daglig kunne Paladsets beboere gå og snakke der. Alle de smukke kretensiske piger med sorte krøller ned over kinderne og nøgne fremstruttende bryster kunne sole sig. Når der var fest i Gården var der plads til tilskuerne deroppe, de så på sportslegene, de dødsensfarlige spring hen over en tyr. I Østfløjen nåede man ind til de fornemste rum: Søjlehallen, Kongens megaron og Dronningens megaron. I Søjlehallen kunne kong Minos færdes med sine embedsmænd og sine soldater, men i Kongens megaron med Dobbeltøksen som bomærke kunne han være sig selv eller eventuelt en sjælden gang være sammen med sine slægtninge og nærmeste venner. Dronningens megaron smykkedes først og fremmest af malerier med delfinmotiver. Ved siden af lå hendes lille raffinerede badeværelse. Dronning Pasifaë har haft sine døtre hos sig i megaron hvor de tog mod gæster fra Faistos og Tylissos og Praisos og Kydonia og mod berømte rejsende fra byerne i udlandet. Den grundplan Sir Arthur rekonstruerede, den fik kong Minos i sin tid den ærkesnilde arkitekt Daidalos til at tegne. Daidalos siges at have bygget Labyrinten, det kan kun have været det gamle navn for Paladset. Han havde en søn der hed Ikaros. Engang Daidalos havde bygget et sæt vinger til ham og sig selv fulgte han ikke med sin far, men fortsatte for højt op mod solen og vingerne der var af voks smeltede. Man kan naturligvis ikke regne med alle de forskellige sagn, de er nemlig ikke så sjældent indbyrdes modstridende og de giver ikke ordentlig besked om hvorfor. Det kunne selvfølgelig have været en slags overmod. Eller det har været i skræk, han ville bare så langt væk fra Paladset som muligt. Der var ellers så smukt. På en måde var man dengang nær ved det, som vi somme tider taler om nu, at virkeliggøre en himmel på jorden.

•

I virkeligheden er jeg allerede tidligere blevet eksamineret i Sir Arthur Evans’ grundplan over Paladset i Knossos og det gik ikke særlig godt, mod al forventning faktisk. Allerede i den alder interesserede stoffet mig en hel del men jeg kludrede altså i det og jeg kunne forstå det var en ærgrelse for min lærer. I dag vil enhver naturligvis finde det latterligt, men det kan nu slet ikke udelukkes at den ærgrelse ansporede mig, at den var en af grundene til at jeg rigtig kom igang. Det er næsten sikkert. I øvrigt har jeg ikke lyst til at gå særlig højt op i den slags spekulationer over min fortid. Jeg fik min studentereksamen under alle omstændigheder. Og så er jeg gået fra det ene til det andet. Det må jeg sige hvis jeg alligevel tænker over det et øjeblik. Så har jeg haft temmelig svært ved at finde noget der virkelig tilfredsstiller mig. Først min opvækst på en bondegård. Som alle andre på gården deltog jeg i arbejdet, derfor kom jeg til at gå meget alene, især om sommeren når vi var ude og jeg trak med køerne. Jeg fortsatte i skolen fordi landbruget ikke passede mig da jeg blev større. Bagefter begyndte jeg så at læse medicin, det kedede mig også og efter et års tid tog jeg ud at sejle. I de fire år kom jeg også forbi Kreta flere gange og øen lå virkelig der midt ude i det vinfarvede hav, skøn og rig, med vand til alle sider. Da jeg efterhånden fik mere og mere brug for biblioteket gik jeg i land igen, da var jeg omkring femogtyve. Så blev jeg først taxachauffør og det var også dengang jeg traf Vivi. Hun var kommet her til byen for at gå på seminarium. Da hun blev færdig giftede vi os og samtidig skiftede jeg job til ambulancefører, der havde jeg heldet med mig. Jeg kunne selvfølgelig køre bil og måske fik jeg også lidt nytte af mine gamle medicinske studier, i hvert fald havde jeg taget et samaritterkursus. Og nu er jeg så endelig på stationen på fjerde år. Når Asger holder fri er jeg begyndt at køre sammen med Poul og han er betydelig mindre snaksom men alligevel mere underholdende. Han kalder mig Studenten har jeg hørt, men jeg har selvfølgelig ikke noget imod ham af den grund. I modsætning til Asger lyder det ikke til at han interesserer sig for noget specielt, og da overhovedet ikke Asgers kommunalpolitik. Han stiller op til valget hver gang og der er ingen tvivl om at han ville være en god mand at få ind, vi stemmer også på ham, de fleste på stationen gør det. Men i større forsamlinger er han ikke så god siger de, han bliver nervøs og det er det der gør det. Poul vil skide på hans politik siger han og jeg tror også det gælder mange af de andre når det kommet til stykket. Selv har jeg mere end nok at tænke på i forvejen. Somme tider tænker jeg på at flytte ud på landet igen engang. Det sker tit at jeg sidder og beskæftiger mig med private problemer når jeg skal arbejde. Det er blevet til for lidt igen nu. Jeg vil forsøge at spare nogle flere penge op, for det bliver dyrt hvis vi engang bliver enige om at flytte derud.

•

Arbejdet skrider meget bedre. Flere gange har jeg følt mig ærgerrig nok til at tro at jeg måske kunne udforme et fuldstændigt billede af den minoiske kultur. Alligevel er jeg straks efter stødt på nye problemer. Jeg har måttet standse ved opdagelsen af usikre led i min forståelse eller jeg er ganske banalt plumpet i store eller små lakuner i min viden. Hvad der nu i første omgang skal genopfriskes er hele Kretas geografiske og klimatiske forhold. Jeg vil omhyggeligt studere den tids flora og fauna, hvilke planter der blev dyrket og hvad man spiste. Alle den slags forhold er mindst ligeså vigtige som de egentlige arkæologiske undersøgelser og i sidste ende kommer det til at dreje sig om i tankerne at rekonstruere befolkningens daglige levevis, at sætte sig ind i deres eventuelle problemer og hvad de tænkte og følte i det hele taget. Det er selvfølgelig en ret vanskelig opgave men jeg vil nødig slippe den før jeg véd om jeg kan løse den helt perfekt. For øjeblikket ser det ud til at gå rask fremad. I går var det allerglædeligste at Vivi begyndte at interessere sig lidt mere for det. Da hun kom hjem sad jeg stadigvæk og læste og i stedet for at kigge efter om jeg havde ordnet opvasken eller sådan noget kom hun lige hen til mig og lagde en hånd på min skulder og kyssede mig på kinden. Hvad læser du nu i spurgte hun og jeg holdt en af Sir Arthurs bøger op for hende. Jeg viste hende nogle farvebilleder af nogle af de smukkeste vaser og af vægmalerierne. Ja de er meget flotte sagde hun og jeg begyndte at fortælle hende om Kong Minos og hans kolossale rigdomme. Foruden hele bygningskomplekset med magasinerne og kunstværkerne er det ikke småsager man har fundet i rent guld. Jamen hvad blev der så af Paladset spurgte Vivi, blev det pludselig ødelagt engang eller hvad skete der? Det véd man ikke. Det skete for cirka treethalvt tusind år siden. I Labyrinten gik en tyr der hed Minotauros siger man og Labyrinten hed sådan fordi der hang et frygtet våben der kaldes Labrys over porten og det betyder Dobbeltøkse. Altså der gik Minotauros og han blev betragtet som en ødelæggende kraft, ja han blev endda sammenlignet med de jordskælv der indtraf nu og da. Men det er sagn. Jeg kan dårligt tænke mig at Knossos blev jævnet med jorden af en ydre fjende for der var garanteret ingen der var stærke nok til at kunne gøre det. Kong Minos kaldte de også Ødelæggeren og det må have været hans fjender i kolonierne der fandt på det og måske har de også haft deres gode grunde til det. Men enhver kan høre det urimelige i at han selv skulle have haft nogen skyld i det der skete på Kreta. Endnu er man altså ikke helt klar over det sagde jeg. Vivi var gået hen til vinduet og jeg gik hen og stillede mig ved siden af hende. Ind over byen er der diset og gråt. Træerne står og svajer i ruskregnen uden blade. Til den anden side kan vi se nogle marker der stadigvæk er sorte og brune, ikke engang lidt sne er der til at pynte op på dem. Nede på hovedvejen strømmer bilerne forbi i begge retninger. Jeg tog fat om Vivis hænder og vi drejede omkring og gik sammen hen på sofaen. Det var snart ved at være længe siden at vi havde været sammen. Det er klart at det giver større mod på arbejdet når hun også går ind for det. Så meget hun kan for sit eget arbejde naturligvis.

•

Kongefamilien i Paladset i Knossos kender vi som følgende: Kongen Minos var gift med dronningen Pasifaë. De havde to døtre, den ene hed Ariadne og den anden hed Faidra. Sandsynligvis har i hvert fald kong Minos haft adskillige andre og det er sikkert at de begge havde flere sønner men de spiller ikke nogen større rolle. De blev sendt hjemmefra, eller de foretrak selv at rejse, mens pigerne blev i Paladset hos forældrene og det antydes at de dér fik afgørende indflydelse på den almindelige levevis og måske endda på hele kulturens skæbne. Det er de mere eller mindre reelle forhold, dem der ikke er noget mærkeligt ved. Netop mærkeligt er det derimod for os at dronning Pasifaë skulle stamme fra solen. Man kan heller ikke uden videre forlige sig med at kong Minos var en søn af Zeus som allerede dengang var den øverste gud og Europa, et almindeligt menneskebarn. Det var på den måde kong Minos var beslægtet med et par af familiens øvrige kendte medlemmer, Radamantys og Aiakos, de var henholdsvis hans broder og hans halvbroder og det var sammen med dem han senere, efter sin død, fik sæde i tremandsdomstolen i Elysion. Hele historien med Minotauros er afgjort den mest spegede. Det startede med at havguden Poseidon der på mange måder kan betragtes som et modstykke til Zeus, at han forærede kong Minos en tyr til offerbrug. Men kong Minos nænnede ikke at slå dyret ihjel for det var meget smukt. Da Poseidon blev klar over det foretog han det afgørende træk, idet han sørgede for at dronning Pasifaë blev forelsket i tyren og han lavede hende samtidig om til en ko så de to kunne være sammen. Resultatet af deres forhold blev sønnen Minotauros der rimeligt nok viste sig at blive halvt mand og halvt tyr. Andre har ment at kong Minos og Minotauros var en og samme person. Så skulle kong Minos altså på en eller anden måde være født før han egentlig blev det og hans kone skulle være hans mor, forhold der på en indviklet måde godt kan passe sammen med at hun nu og da sættes i forbindelse med den store kvindelige guddom Den Store Moder og at Zeus ikke er uden tilknytning til solen. En anden historie som ganske vist minder meget om den foregående virker dog umiddelbart mere troværdig. Poseidon havde nemlig eller var måske far til en søn der hed Teseus. Han boede i Attika, et område der lå fuldstændig under kong Minos’ kontrol. Teseus tog så til Knossos og det kan tænkes det var faderen Poseidon der sendte ham, han havde jo i forvejen en kontrovers med kong Minos og det kan også tænkes at kong Minos havde forlangt at han skulle komme for at indgå i hans tjeneste eller det var befolkningen i Attika der ville have ham derned for at tale om en eventuel selvstændiggørelse. Under alle omstændigheder fik han Minotauros slået ihjel og jeg antager han fik støtte til det fra Daidalos og Ikaros hvis forhold til kong Minos må have været svingende. Inden det skete havde Teseus og Ariadne forelsket sig i hinanden så hun hjalp ham ud af Labyrinten bagefter. Hun havde givet ham et garnnøgle med derind og han bandt simpelthen den ene ende af tråden fast ved portstolpen. Da det var klaret, da han havde narret kong Minos stak han af fra Knossos med datteren Ariadne. Et stykke tid senere mistede han hende igen eller skilte sig måske af med hende, det er temmelig uklart og endelig siges han engang at have giftet sig med hendes søster Faidra i stedet for. Hvis man nu ville skrælle alt det ned til kendsgerningerne blev der måske slet ingen tilbage. Det kan selvfølgelig også vise sig at være rigtigt det meste eller noget andet, noget af det vi ikke kender til kan være rigtigt. Almindeligvis regner man med det førnævnte: At kong Minos var gift med dronning Pasifaë, at de havde to døtre, Ariadne og Faidra, og så at Teseus på et tidspunkt indtrådte i kredsen, vel nok blandt andet som en svigersøn.

•

Der er mange af dem jeg måske efterhånden kan kalde mine kolleger inden for arkæologien der i større eller mindre udstrækning begår den fejl at overse den almindelige befolkning. Det har naturligvis sine grunde. Kong Minos og hans familie sad i Paladset og selv ruinerne af det kan ikke lade nogen i tvivl om at han var sin tids allermægtigste mand. Dertil kommer at vi kun kender hans og hans nærmestes navne, alle de andres kendes jo ikke eller rettere, vi kender nogle navne men véd intet om hvem der bar dem. Derfor glemmes de nu på samme måde som man åbenbart allerede har gjort det dengang, lige fra tiden efter ødelæggelsen af Paladset i Knossos. Det er dog klart for alle at en kultur som den minoiske ikke skabes af én mand eller nogle få men måske først og fremmest af et kyndigt og flittigt folk tilsammen. De fleste af dem var landmænd. På Kretas smukke bakkeskråninger dyrkede de vin og hvor der var mere fladt land kunne de have deres forskellige kornsorter, det var antagelig mest hirse og byg og hvede. Resten af agerlandet var så udlagt til græsgange for fårene og gederne og kreaturerne. Ved kysterne trivedes en del fiskeri og der var endnu mere brug for sømandsskab. Gartnerne levede nærmere ved eller i de større byer. De dyrkede ærter og bønner, alle tænkelige slags grøntsager. Mellem de mange rækker af små men gode og nydelige huse der lå rundt omkring Paladset var der plads til æble- og pæretræer og ikke mindst til de oliven og figener som kretenserne holdt af. Mange af håndværkerne havde bopæl tæt ved Paladset og enkelte malere og guldsmede havde værelser i selve Paladset, ligesom lagerforvalterne og præsterne, de højeste officerer og så naturligvis Skriveren. Selv om kong Minos tilsyneladende ikke havde meget med den menige befolkning at gøre så var kontakten mellem de to alligevel tætspunden. Han beskæftigede næsten alle håndværkerne med sine byggerier. Og dem der ikke kunne få arbejde på den måde kunne få en tjans som tjenere eller underofficerer. Også bønderne og gartnerne leverede størstedelen af det de dyrkede til kong Minos og han sørgede så til gengæld for at beskytte dem med sin hær og hjælpe dem til rette over for deres guder med sit præsteskab. Det er endda muligt at kongen og dronningen selv blev betragtet som en slags guder. Et samfund der efter alt at dømme kom så meget nærmere det fuldkomne end det vi færdes i her kan kun tænkes med et stort mål af sammenhæng og solidaritet mellem samfundsgrupperne. Hvis kong Minos og dronning Pasifaë altså virkelig kunne opfattes som værende af guddommelig afstamning så var det selvfølgelig en fordel. For så var den orden de forsøgte at opbygge ikke bare til gavn for folks rent materielle interesser, men al deres slid og slæb kunne de samtidig forene med deres søgen efter en livsforståelse, med deres religiøse trang. Ude omkring i landet sad der enkelte andre der i mindre målestok spillede samme rolle som kong Minos. Det var de største jordbesiddere, baronerne kaldes de. De ordnede deres egns økonomi og tog sig også af religionen og selv om de naturligvis lå under kongen i Knossos er det klart, at en og anden af dem måske kunne tænke sig at beholde mere af magten hos sig selv end han egentlig havde ret til. Sådan noget kan have givet anledning til gnidninger og samfundets harmoni kan på den måde være blevet forstyrret engang imellem. Men det har næppe været farligt. For man kan ikke forestille sig at nogen af baronerne ville tøve med at stille sig på kong Minos’ side hvis virkelig alvorlige kriser truede staten. Det var en fasttømret enhed, jeg tænker mig den som en organisme, ikke bare et maskineri.

•

To dage er igen gået med at være på arbejde og så en fridag hvor Vivi var hjemme og Asger kom herud om eftermiddagen for at snakke. Han blev først vist rundt i soveværelset og i badeværelset og i køkkenet. Vivi blev derude for at lave kaffe og han kom så herind i stuen, men jeg snakker så meget med Asger til daglig at vi ikke kunne finde på noget. Han gik hen til vinduet og studerede udsigten og bagefter stod han og kiggede lidt på mine bøger. Han slog ikke op i dem, han tog bare nogle af dem i hånden og vippede op og ned med dem som for at mærke hvor tunge de er. Jeg kunne ikke lade være med at holde øje med ham. Da han lagde dem tilbage på hylden nikkede han hen mod mig og jeg forstod det som det skulle være en form for anerkendelse. Det var først da Vivi kom ind med kaffen at han begyndte at snakke. Han sagde at vi sådan set bor meget godt her og Vivi svarede at vi i hvert fald også får lov til at betale for det. Vi har jo bare de her par værelser og så har vi ovenikøbet fået meget større afstand på arbejde sagde hun. Og Asger sagde: Ja det er grove løjer men det er faneme jo meget værre i det private boligbyggeri. Der sker der det at en eller anden fed murermester finder på at smække nogle ejendomme op I véd og alting bliver selvfølgelig barberet helt ned til det der står i vedtægterne. Han bygger så til en tusind kroner kvadratmeteren og sælger gladeligt til tre og de stakler der hopper på den står så med lortet når dørene begynder at slå sprækker og vandhanen ruster. Asger rystede på hovedet: Når der er en der slår en skid i det ene hjørne af sådan noget gungrer det sgu i hele komplekset. Vivi smilede til ham. Så sagde hun: Det værste herude synes jeg er at der er ingen der kender hinanden. I den tid vi har boet her har jeg overhovedet ikke snakket med nogen herude, jeg har kun lige nikket til et par stykker der har skyndt sig forbi. Man kunne næsten ligge og dø uden at nogen ville røre en finger før stanken simpelthen blev for stærk. Jeg deltog også i samtalen fordi jeg pludselig kunne mærke at de ikke ventede det af mig: Der eksisterer i det hele taget ikke noget fællesskab nogen steder nu sagde jeg. Det er fordi der ingenting er at samles om eller folk vil ikke, enhver trækker i sin retning for selv at få det bedste ud af det, ikke engang respekten for menneskelivet kan gøre det. Vivi havde hældt noget mere kaffe op og vi fik travlt med at røre rundt et stykke tid. Vi sad og tyggede på småkagerne. Hun fortsatte: Man kan egentlig godt forstå at de fleste børn bliver så skide nervøse. Mange af dem jeg har i skolen er alene når de kommer hjem. De har valget mellem at opholde sig i sådan en lille betonkasse eller også gå ned og drive omkring på legepladserne der ligger der som små friluftsteatre mellem husene. De forældre der har hårdt arbejde er for trætte til at tage sig af dem når de endelig kommer hjem og så er det endda tit sådan at det er deres mor der må gøre alt det huslige arbejde. Det ligger selvfølgelig under fædrenes værdighed. Vivi sagde det med et blik på mig og hun har ret i sine bebrejdelser. Hvis ikke snart forholdene bliver ændret fra grunden får vi et samfund af ulykkelige, forslidte, nervelidende og ensomme mennesker, et samfund ingen kan trives i og hvor alting bliver mere og mere afstumpet og brutalt. Asger begyndte at sige noget, han holdt sin ene hånd frem for sig og med den anden greb han fat i en finger for hver ny sætning: Vi må have et byggeri med de bedste udfoldelsesmuligheder for den enkelte og samtidig lavet sådan at fællesskabet kan blive en naturlig ting. Vi skal have ro og fred og kønne omgivelser og mest mulig plads til børnene at lege på. Vi må forlange at et barn kan have sin mor eller måske sin far at være sammen med i de første år. Vi må have arbejdet skåret ned og gjort lettere så forældrene ikke altid er for trætte til at tage sig af deres børn og også af hinanden. Og så må vi sateme også have det sådan at det ikke er livsfarligt at gå over vejen i boligområderne sagde han og slap sine fingre. Ja det lyder jo meget godt sagde Vivi. Jamen det lyder ikke bare godt svarede Asger, vi kan sgu da gøre noget ved det hvis vi gider. Hvis der ikke er nogen der gør noget ved det går det jo ligeså stille ad helvede til helt af sig selv. Ja når bare vi har dig sagde Vivi og smilede til ham. Jeg tænkte på om der kan gøres noget nu eller om det er nok at gøre de ting Asger snakkede om. Jeg tror ikke rigtig på at problemerne kan løses ordentligt ved den slags småindgreb. Måske burde man hellere sprænge det hele i stumper og stykker og så begynde på en frisk forfra igen. Men jeg beundrer på en måde Asger og også Vivi for det de véd om forholdene. De går virkelig fantastisk højt op i det, lige til de mindste detaljer.

•

Det er værd at lægge mærke til at mange arkæologer startede som amatører og de har sjældent hørt til de ringeste. Michael Ventris var en af de betydeligste, det vil næsten alle indrømme i dag. Da Sir Arthur Evans i 1936 var i London blev der lavet en udstilling med græske fund og i den anledning holdt han også et foredrag om sine udgravninger i Knossos. Særlig meget talte han om det store antal beskrevne lertavler der var kommet frem i nogle af Paladsets magasiner. Det emne havde interesseret ham lige fra begyndelsen, men selv nu efter fyrre års arbejde havde han ikke haft held til at tyde de for ham meget mærkelige tegn på tavlerne. Han var forlængst blevet klar over at de kunne deles op i to slags, en ældre type som han kaldte Linear A og en yngre som han kaldte Linear B, men stort længere var han ikke kommet. Det ligger åbent i navnene at det er lineære skrifter, nærmere betegnet stavelsesskrifter selv om tegnene er blandet med tydelige pictografiske træk, nogle ting er simpelthen primitivt aftegnet. Nu var spørgsmålet om skrifterne var i slægt med de ægyptiske hieroglyffer eller måske snarere med den klassiske kypriotiske skrift, om sproget bag dem muligvis også var kypriotisk eller, som flere andre troede, etruskisk. Der var mange lærde tilstede for at høre på Sir Arthurs udredninger, men der var også en lidenskabelig trettenårig dreng. Det var Michael Ventris og han tog sin berømte beslutning mens foredraget skred frem: Han ville tyde tegnene, og det lykkedes ham seksten år senere. I mellemtiden uddannede han sig ikke til arkæolog men til arkitekt. Inden for det felt havde han også kunnet drive det vidt siger man, men i stedet fortsatte han med at interessere sig for arkæologi i sin fritid og særlig for alt hvad der havde med gamle skrifttegn at gøre, og det passede ham derfor også udmærket at han blev sat til at tyde hemmelige koder under anden verdenskrig. Han kunne nemlig senere bruge de samme metoder når det gjaldt arbejdet med lertavlerne, med Linear B som var den mest anvendte tegntype. Han ledte efter et mønster bag tegnene for i begyndelsen, for Sir Arthur havde de næsten set ud til at være forskellige allesammen, men ved hjælp af sin strenge systematik kunne Ventris snart se at der i mange tilfælde var tale om forskellige udformninger af de samme. I modsætning til mange andre forskere ville han dog ikke offentliggøre en løsning før den var helt sikker ligesom han bekæmpede de løse påstande der ville se lyriske digte og religiøse formler allevegne. Da han stod frem med den endelige løsning i 1952 var det selvfølgelig ærgerligt for konkurrenterne at han var kommet først og der var særlig to andre ting der gjorde det endnu værre. For det første var sproget bag Linear B ganske enkelt græsk, men det havde ingen før vovet at regne med. For det andet indeholdt teksterne ikke andet end kong Minos’ regnskaber! Men for Michael Ventris og John Chadwick der blev Ventris’ ven og medarbejder og senere skrev en mindebog om ham, for dem var det også tilstrækkeligt. Ikke nok med at Skriverens bestræbelser nu kom til deres ret men alle de døde ting, alle murbrokkerne og krukkerne fik pludselig deres historie. Engang havde Skriveren fastholdt hvad der foregik i samfundet, eller kernen af det, og han havde samtidig kunnet videreudvikle det. Han havde skabt mulighed for orden i systemet og man kunne bedre planlægge nye fremskridt fordi de gamle erfaringer blev bevaret. Ventris mindede igen om den indsats og da tavlerne på Kreta talte græsk måtte der have været forbindelse til Grækenland og dermed til Europa, han havde med andre ord afdækket nogle af de vigtigste rødder til vores kultur. Det var i 1952 og nogle få år efter døde han ved et ulykkestilfælde. Da var de fleste Linear B-tavler ved at være læst, men endnu venter Linear A, der også kaldes kongeskriften, på at blive tydet.

•

Zeus var efter et sagn selv opvokset på Kreta. Da han senere i skikkelse af en tyr forførte pigen Europa tog han hende med tilbage til øen og her forestod han opdragelsen af sønnen Minos i de første år. Poseidon var en kendt omend ikke særlig vellidt figur i Knossos. Kretenserne kendte udmærket de græske guder og selv om det var Ventris imod kunne han ikke undgå at finde en hel del gudenavne på lertavlerne fra Paladset. En var skytsgudinde, en anden var krigsgud, en tredje kærlighedsgudinde. Der var en gud for smedene og opfinderne og en gud for tyvene og de handlende. De forskellige erhverv og interessegrupper i samfundet havde sørget for at få hver sin gud så snart man så småt begyndte at dele arbejdet op mellem sig. Alligevel var det først og fremmest fællesskabet der kendetegnede den tid. Derfor havde de også en anden religion som de alle kunne samles om. De troede nemlig mere på Den Store Moder end på nogen anden, hun stod blandt andet for naturens kredsløb. Årstiderne skiftede og planter voksede op og satte frø inden de visnede igen. Om vinteren gemtes frøkornene i jorden men om foråret slog den sprækker, friske planter spirede frem idet de hentede næring fra de rådne. Dyr og mennesker forenedes i samlejet for at glemme sig selv og sætte nye slægtled i verden. Folk døde men de levede videre i andre skikkelser. Den Store Moder var udtryk for alt det, hun var naturens herskerinde, hun sørgede for frugtbarhed og for livets fortsatte beståen. Hun har sikkert ikke været let at fatte for den almindelige kretenser og som tegn på hvor svært det var bandt de indviklede rebknuder og den der kunne løse sådan en knude forstod også at han aldrig skulle dø, for tiden fandtes ikke og alt var som det skulle være. Det var naturligvis tåbeligt, ja ligefrem en bekræftelse af døden hvis han bare huggede den over med sit sværd. Selv om nogle af dem måske aldrig helt forstod hvad det i grunden drejede sig om, så kunne de godt tro på det alligevel og det gjorde de. Det er sikkert. Den Store Moder, det var den samme som dronning Pasifaë. Men de troede også at Minotauros gik og brølede nede under Paladset. Nogle gange fik han hele jorden til at ryste og floden løb over sine bredder. Ligesom dronning Pasifaë havde indflydelse gennem sin påståede forbindelse til naturen, så havde kong Minos også betydning, ud over den faktiske magt, ved at holde orden på tyren. Han hentede menneskeofre til den i kolonierne og til gengæld slog han en tyr ihjel med Dobbeltøksen når der var fest i Gården. Han forsøgte på den måde både med det onde og det gode og desuden lod han efter drabet Dobbeltøksen blive liggende hos dyret og han havde selv taget en tyremaske på. For de mange tilskuere gav de skikke måske bare optrinnet et ekstra festligt præg, men det er også muligt at de senere gav anledning til den mistro mod kong Minos der visse steder findes spor af. Måske havde den også andre grunde, somme tider er jeg lige ved at anklage mig selv for at se bort fra muligheden af det, at jeg ligger under for almindelige fordomme, det værste ville så være at også store dele af mit arbejde ville være spildt. Kretenserne arbejdede kyndigt og flittigt for at skabe velstand og skrabe rigdomme sammen, er det i sig selv tilfredsstillende og kunne det være andet end en fordel at andre, mere åndelige behov umiddelbart var knyttet dertil? Og hvis de ligesom flokken af græske guder skulle forstyrre hinandens områder, så var det vigtigt stadigvæk at kunne se de sammenhænge bagom som de var fælles om og parter i. Kongens og dronningens tilstedeværelse i deres midte var en stadig påmindelse om dette.

•

Enhver må tage sin del af arbejdet inden for landbruget. Der er altid noget der kan gøres også af småbørn og gamle mennesker og det er naturligvis rart at have en fornemmelse af at være til nytte. Men så er der det hårde arbejde ind imellem og arbejdet er nu i nogle perioder sådan at man tit var meget ensom. Nu tænker jeg på de somre hvor jeg gik på en mark der lå langt fra gården og den var helt omkranset af bakker. Der var ikke et hus at se i nogen retning, i kanterne var der lidt skov, ellers var der korn og græs og så en kæmpehimmel ovenover. Men når jeg havde gået der længe nok holdt jeg nogle gange op med at føle mig forladt og trist til mode. Så trak skoven sig så langt væk som muligt og jeg kunne alligevel række en arm frem og måske plukke et træ, jeg havde græsset og dets duft i lungerne og himlens blå flimmer i øjnene. Jeg var helt klar over at jeg stod uden på jordkloden og jeg kunne mærke vores fart gennem rummet, sådan blev jeg blidt og urørligt kastet gennem eftermiddagen. Der er sikkert ingen der vil synes at det lyder dårligt. Jeg mener for at sige det ligeud at jeg er temmelig god til at udtrykke mig skriftligt. De fleste bruger ikke nær så meget tid på det, men det er alligevel ikke godt nok, det bliver et sammensurium og jeg har slet ikke tænkt alting ordentligt igennem endnu. Medmindre man begynder helt forfra er det vanskeligt at rette op. Jeg hørte i en diskussion i radioen at det er et almindeligt problem. Det er ikke nok at bebrejde andre deres indstilling.

At ende som eneboer (Prøve)

Jens Smærup Sørensen

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-14567-0

© Jens Smærup Sørensen & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk