Jens Smærup Sørensen

Skoven nu

(Prøve)

Gyldendal

Mester

Nu er solen godt oppe. Et stykke over trækronerne klarer den luften, nede på bunden viser den sig bag bøgeskovens knopfyldte grene som sin aftegning, sin fuldendte cirkel, ikke hvidere end at den netop udskiller sig i den lysegrå dis. Skoven er stille. Dens lyde dæmpet af forårsvarmen, den tykke em der bliver ved med at løfte sig med lugtene af råddent løv og græsset og anemoneskuddene som er brudt igennem. Knopskællene stritter ud og falder uhørligt og forsvinder i den brune bund, men fuglene kan trænge gennem stilheden, rundt omkring lysningen og langt inde fra granskoven og pludselig er der noget i nærheden af hans sko, måske under den ene sål, et dyr der rører sig.

Kun drengene hører han hele tiden. At de løber inde mellem stammerne. De leger der ved en brændestabel og Verner er ligeså høj som stabelen, han kan ikke se Kenneth, som altid véd hvor han er, fordi han kan hoppe og kikke over på den anden side og skifte retning. Så Verner kan ikke fange ham. Gang på gang løber han den forkerte vej og så må han jo standse op og dreje omkring og han løber til den modsatte side, hvis han ikke snubler tumler han afsted, varm i sin vatterede flyverdragt. Kenneth råber han og stønner. Nu kommer jeg og fanger dig! Og Kenneth griner et sted ovre på den anden side og det får Verner til at skynde sig den anden vej og nu fortsætter han den vej, langsommere og langsommere, mere og mere svajende, en træstub i sin brune dragt. En stub der har sat sig i bevægelse og mosler afsted og det ser snart ud til at det alligevel ikke har været det rigtige af den at gøre og den går tungt i stå og dingler ind mod brændestabelen, og i det samme hører han Kenneths latter igen, oven over sig, han står deroppe og griner og vinker med sin tophue.

Skal vi se om du kan komme herop siger han, Og fange mig heroppe. Kom så din lille bolle! For Verner kan kun strække hænderne opad, han er for træt til at finde ud af at gribe fat og give sig til at kravle. Hjælp mig så lige beder han. Kenneth smider huen fra sig og løber en tur hen over stabelen og tilbage, Du kan selv komme op siger han så. Men Verner vræler, Hjælp mig så! Hjælp mig så op, Kenneth!

Finn vender sig og ser ind efter dem. Han tager et par trin og standser da han ser Kenneth hjælpe Verner op. Han står igen stille på grusvejen, nu har han stået der længe og hørt drengene og kun hørt dem ganske svagt og heller ikke set noget bestemt i disen, han har stået fuldstændig stille, læberne har bevæget sig, mumlende, han har smilet, flere gange, små forsvindende smil, og han mumler nu igen. Mester. Jeg er mester. Og smiler lidt igen. Så rømmer han sig, pludselig alvorligere, som en taler, og kikker sig hurtigt omkring og siger ordene omhyggeligt, som formede han dem i luften foran sig, Tømrermester Finn Jørgensen. Og han trækker ikke vejret med det samme, men lytter nogen sekunder, som om skoven holdt ordene lidt tilbage, så foretager han en grundig indånding og siger dem en gang til, nu højere og allerede rutineret med tryk på sit efternavn, Finn Jørgensen, tømrermester.

Han får ikke tid til at lytte, Hvad er der råber Kenneth bagfra. Hvad er der far råber Verner også. Finn nærmer sig dem. Ingenting siger han. Han samler Kenneths hue op og propper den i lommen på sin vindjakke. Skal vi begynde at gå tilbage siger han og tager fat om Verner for at løfte ham ned.

Det er lørdag formiddag. Bilen står ved det gamle savværk og de skulle bare have tiden til at gå til Lis bliver færdig ved damefrisøren. Og Finn har drengene krydsende foran sig på grusvejen, tæt ind foran benene fra side til side, han følger ikke deres baner så nøjagtigt at han ikke er ved at snuble over dem, jævnligt må han gribe ned om en skulder der er gledet ind til hans hofte. For ikke at komme helt ud af sit hoved, for at kunne fortsætte de tanker, fortsat vugge afsted med den roligt døsende strøm af fremtid der nu åbner sig så håndterlig, som en leg og lokkende, som en række af vildt tiltagende udskejelser. Men han vil alligevel lade sig lokke, for nu er det ligesom han kan tillade sig det, at lade sin fornuft opløses i alle de blødt kærtegnende billeder.

Finn har dem omkring sig. Han er altid midt inde i dem, og de skifter som drengenes uafladelige spørgen, Hvad er det her for noget og Hvad hedder sådan en og Er vi ikke snart henne ved bilen, og det kan være hans far der glider ind på billedet omkring ham og Lis og drengene, nogen større drenge, hans voksne sønner, og han mumler Ja og Ja og Det véd jeg ikke, og et hus ser han så, eller trafikken omkring en bil der er hans, eller en stribe tømrersvende der allesammen er ansat hos ham og allesammen ser de på ham i midten, tavse og opmærksomme, i hans store hus, Far råber drengene, Sig det så!

Og lidt efter kikker han frem for sig, der ligger den gamle rødmalede træbarak, savværket og bilen står der også, det går op for ham at drengene ikke er foran ham på vejen. Han kan høre de er inde bag granerne og går lidt hurtigere frem. De er løbet op ad sidevejen, ad indkørslen til huset. Så vender de om og løber nedad. Hvem bor der råber Verner. Det er sgu da ham der ejer hele skoven råber Kenneth, og Finn standser og han bliver glorød i ansigtet. En fornemmelse i maven, som at blive overrasket i at onanere, hans mor dengang, noget af det sidste han kunne huske om hende, det er den samme lammende skam han har i kroppen i det øjeblik han genkender sine fantasier, det er jo dét slotagtige hus og dén kolossale bil deroppe foran trappen.

Han har altså gået og mæsket sig med at gro ind i billedet af skovejeren. Den store tømmerhandler Helmuth Tovgård. Føj for satan! Finn hvisler og drejer sig skrigefærdig som fra en ulykke, blod, sådan skulle det aldrig være. Sådan havde det aldrig været, han er efter Kenneth og Verner, myldrende afsted mod bilen, sådan skulle det ikke blive under nogen omstændigheder. I hvert fald ikke ende som en Tovgård.

Hvor stor en mand han så var blevet, ingen havde nogensinde villet beundre ham. Ikke mere end halvvejs, ikke engang det, kun en lille bitte smule respekt, resten var komik. Finns far havde altid smilet når nogen snakkede om Tovgård, han havde smilet også når han stod over for ham, drillende. Tovgård var latterlig. Og Finn havde jo selv indset det efterhånden, for han havde ikke villet overtage sin fars vurdering lige da han begyndte at komme på kroen. Tovgård sad der de fleste aftner dengang og fik alle de unge fyre hen til sit bord, gav bajere og cigaretter til den smågrinende flok.

Men Finn fnisede ikke, for der måtte alligevel være noget ved Tovgård som hans far og de andre ikke fattede. Han var så rig. Og Finn så alvorligt på hans store brogede ansigt, og fulgte hans meget små klare øjne som uafbrudt og gesvindt rykkede fra punkt til punkt under de tunge øjenlåg, og han lyttede til den hurtige, afsnuppede grynten der indimellem ølslurke og cigarethiv kom frem over hans tykke næsten ubevægede underlæbe. Kom bare ud til mig kunne han sige. Hvis I vil bestille noget. I skoven. Der er arbejde nok. Jeg har tredive mand nu. Bare derude. Der er plads til flere. Og de andre blinkede til hinanden bag deres jakker og håndflader, fordi alle vidste at der ikke var over tyve mand i skoven og Finn så at Tovgård så deres latter.

Men han blev ved. Og tømmerhandelen sagde han. Vi skal sgu til at udvide igen. Jeg har brug for nogen folk der selv kan stå for sagerne. Og de grinede højt, fordi det jo var til grin at sige til dem som var femten eller sytten år at de skulle stå for noget som helst. Finn foretrak at holde fast ved at Tovgård faktisk udvidede. Hvert år. Dengang var han begyndt at forhandle de andre byggematerialer også, ikke bare lidt træ, og havde bygget det ny savværk nærmere ved byen, bag ved tømmerhandelen. Tovgård havde hvert år noget i gang og Finn holdt i lang tid fast ved at det var meget. Hvis bare han ville lade være med at overdrive når han snakkede om det.

Som om han ikke kunne blive stor nok overdrev han sine planer inde på kroen og det blev hver gang lidt mindre i virkeligheden. Selv om det var stort kom det ikke til at virke som noget fordi han havde siddet og bavlet om mindst det dobbelte. Han ville have dem til at tabe kæberne og blive stille af benovelse. Men de grinede altså og skjulte det mindre og mindre og Finn blev flov over ham, som om Tovgård og ham havde en eller anden særlig forbindelse med hinanden og han skulle ikke være sådan når han var så rig. Finn var på vej ud i skoven for at besøge ham og bede ham lade være med at prale, han ville forklare ham at han udrettede mere end rigeligt og det var uudholdeligt at han ikke blev respekteret. Men han vendte sin knallert i indkørslen.

Han kom også i tvivl nu hvor han netop skulle til at gøre noget ved det, for måske var Tovgård alligevel en idiot og havde bare arvet skoven og været heldig. Og allerede ugen efter opgav han ham helt. Det var en af de aftner hvor Tovgård blev meget fuld og kaldte sig selv ved efternavn og ville lægge arm med dem allesammen. Ingen kan klare Tovgård smaskede han og der var en to-tre stykker som plejede at lægge arm med ham og som lod ham smække deres næver hårdt i bordpladen for at få ham til at give nogen flere omgange. Men så var han altså blevet træt af at det altid var de samme svæklinge og han gav sig til at stirre på Finn fordi Finn aldrig sagde ret meget og nu ville han mærke om han var sådan et hængehoved hele vejen igennem eller om der alligevel skulle være lidt nosser ved ham.

Og Finns arm røg i bordet omgående, sådan havde han ventet det ville gå og var næsten parat til at overgive sig, hvis bare han havde nået at spænde sine muskler, derfor ville han prøve nu selv om det var for sent, at løfte Tovgårds hånd, hans overraskelse da det lod sig gøre, han fik sig ikke samlet til at fortryde inden han havde ført mandens arm helt ned til den anden side. Han blev bange, smilede forsøgsvis, skraldgrinede så sammen med de andre, han så den matte, klynkende bevægelse over Tovgårds drukne kinder og måtte opgive ham, og måtte grine længere og højere, fordi han var lige ved at dejse sammen og hyle over alt det han med ét havde måttet opgive. Så gav han selv bajere. Han var ikke før blevet så fuld. Han var væltet på knallerten. Havde forstuvet foden.

Drengene er fortsat forbi bilen. Finn hører dem nu inde fra savværket. Disen er blevet tyndere så svagt sollys varmer de rødbrune afskallende planker. Han går ind og finder dem ved rundsaven, også jernrullerne ligger der endnu, og uden for vinduet højen af savsmuld som nu er begyndt at bære græsspirer. Kenneth drejer rundsaven i fart med hænderne. Verner kører et bræt frem over rullerne. Døren til det lille kontor er taget af hængslerne og står lænet op over glughullet i væggen hvor Andersens ansigt kunne dukke frem dengang.

Finn kikker ind ved karmen, husker de blå og bleggrønne termoflasker der stod på bordet mellem madkasserne, Andersens høje skrivepult står stadigvæk i hjørnet. Han kom med sin far og de skulle have stolper til hegnspæle eller nogen lægter til hønsehuset og Andersen kom ud fra kontoret, med sit lille præcise nik, han snakkede ikke og smilede ikke, Finn havde ikke set andre med så tykke brilleglas, og ligesom det spinkle stel var klemt urokkeligt fast mellem panden og de skarpe kindben, lang og mager gik han forbi dem ud til deres vogn. Og Andersen læssede selv, Finn og hans far skulle kun stå og glo på ham, i regnvejret, for det var på regnvejrsdage de ordnede den slags, og tømmeret lyste gyldent og duftede i væden og Andersen læssede langsomt på vognen, ét stykke ad gangen og talte efter når han var færdig. Talte og undersøgte endnu engang stolperne eller lægterne og kunne løfte en af dem op og bøje sig ned over den for at studere fejlen inden han tog en ekstra og lagde den på læsset.

Så nikkede han, drejede om, gik tilbage til sit kontor. Det er Andersen der står for det hele sagde Finns far når de kørte hjemad på traktoren og han smilede lidt. Finn må tage i drengenes arme for at få dem med ud i bilen. Andersen havde ingen fine titler. Andersen var skovarbejder. Han tænker på ham Tovgård nu har ansat udefra og er så stolt af fordi han har en uddannelse med sig og skal kaldes direktør. Spruttende stolt af ham som en lille dreng der trækker i sin tissemand. Min direktør går han rundt og siger til alle og enhver for tiden. Tovgård er en idiot. Finn kører. Hans ur viser at Lis er færdig.

Byen ligger ved fjorden. Skoven har den liggende i sit nordøstlige hjørne. I krogen findes rester af de gamle gårde, stuehuse og enkelte staldbygninger, nogen få af fiskernes huse står der endnu og har stået tomme siden eftersommeren da ejerne flyttede tilbage til deres helårshuse. For fiskerne er uddøde og gårdene er jordløse. Der er kommet industribygninger på markerne. Egnsudvikling og møbelmagasiner og bilfirmaer og bankfilialer og tæt oppe mod skoven fører en vej ind til de tre hektar med spredte bygninger som allesammen hedder Tovgård Tømmer. Og der er kommet nye mennesker og huse ned mod fjorden, helt ned over den hævede havbund hvor ingen byggede før og nogen er nu ved at sætte deres lystbåde i det stille vand.

Så landet trækker længere og længere østpå. Men ses kan det endnu hvor morænen rejser sig over engene, lysegrå flader og gårde i træklynger og glimtende pletter langt derude, det er traktorer med såmaskiner, et par kilometer ude over markerne ligger det landbrug Finn hørte til.

Lis står og venter på fortovet ud for damefrisøren. Hun har et tørklæde over sine nye krøller. Hun fryser efter at have fået sit hoved ophedet i tørrehjelmen så blege blålige plamager skyder frem over kindernes feberagtige rødme. Men hun smiler, ler mod dem som hun plejer. Hvordan mærkes det så at holde fri spørger hun Finn og ler mens hun smækker døren i.

Jo siger han. Foreløbig går det da meget godt. For han ville ikke have holdt fri en hel dag hvis ikke det var i går han for sidste gang kom fra arbejde som tømrersvend og det ligesom er i dag han begynder for sig selv. For egentlig er det jo først mandag morgen. Men Lis havde altså sagt at han skulle holde fri om formiddagen selv om hans far først kommer til frokost og det er om aftenen de skal fejre det sammen med Ole og hans pige. De skulle tage i skoven sagde hun. Fordi Finn har arbejdet i alle weekenderne de sidste par år, rundt omkring og med huset og så værkstedet, det er ikke fuldstændig færdigt endnu.

Vi var inde på sådan et gammelt savværk siger Kenneth og Lis vender sig over mod drengene. De havde også en rundsav siger Verner. Den kunne save igennem et helt træ. Lis smiler og Det kan vores også siger Kenneth. Men ikke et helt hus siger Verner. Jo den kan så. Men ikke en bil siger Verner. Jo siger Kenneth. Synes I så ikke vores er noget ved spørger Lis. Jo siger de, Jo. For den har stået og skinnet ude på værkstedet nogen dage, en kombineret maskine, med fræser og afretter, de havde set elektrikeren sætte strøm til den.

Jeg traf hende der Rita siger Lis. Jeg tror da det er hende, hun var også derinde. Men vi sagde ikke noget, selv om hun kikkede. Hun vil nok kikke en ekstra gang i aften. Lis ler. Hun fik negerkrøller. Hedder hun ikke Rita?

Finn kikker på hende, han nikker og det strejfer ham at hun selv på en eller anden måde har fået gjort for meget ved sit hår. De er nær ved deres hus som ikke kunne ligge mellem de andre nye huse ved fjorden. Ikke med værkstedet bygget til, så måtte det ligge længere heroppe mellem industrierne. Knallerten står ved gavlen.

De får ikke øje på Finns far med det samme og venter at se ham komme ud fra værkstedet, at han har været inde og se på maskinen. Vi skal jo også have snakket om pengene siger Finn. Han plukker vores blomster råber Verner. På den anden side af huset, der skimter de ham nu, ved den knæhøje hæk, påskeliljerne er sprunget ud derovre. Så retter han sig op og svinger med kasketten. Valdemar. Hans magre skaldede hoved. Hans gråternede jakkesæt og mørke, livfulde øjne.

De skulle mødes på hotellet ved ringvejen klokken syv. De skulle spise og danse. Og der er noget højtideligt og nervøst over det, i hvert fald noget helt andet end at give et par bajere eller bare invitere hjem.

Så Finn regner med at han bliver nødt til at give den hele armen og vente ude ved receptionen for at tage imod dem, Går du ikke ind til vores bord spørger han Lis, for det er lettere at optræde sådan når ingen af tilskuerne véd hvordan han ellers ser ud. Han prøver med at stikke den ene hånd i lommen. Så lægger han dem begge to over på ryggen. Han tager små skridt hen langs glasmuren og kikker på rækken af blomsterløse planter, kikker på et akvarium, står der lidt som om de spraglede småfisk er interessante.

Han går tilbage. Nikker til en passerende servitrice. Begynder forfra på turen og står igen ved akvariet og vipper på skosålerne. Det er netop som han ser at klokken er lige ved at være syv at han hører døren og Oles udæmpede stemme, Der har vi jo mester, men der er ingen andre til stede, Finn kan smile mens han går frem mod dem.

Og hans hånd strækker sig frem, han tager sig først i det da Ole griner og bukker, så griber Rita fat i den, siger noget med tak, Det er sgu godt Rita, Ole klapper hende på ryggen, Det er sgu godt du kan opføre dig pænt så jeg ikke bliver fyret allerede i aften.

Finn får sagt at det jo nok snarere er ham der skal passe på at beholde ham og de kommer ind, Lis og Rita hilser, ser ikke ud til at genkende hinanden. Så snakker de og venter og kikker omkring på lamperne og billederne og bestikket og slipper stadig mindre bemærkninger fra sig, fraværende og hviskende, kun Ole bruger stemmen, som en råben her, han forsøger at drille Finn noget mere for at få ham til at ligne sig selv.

Han kan ikke. Hans første holdepunkt bliver suppen og han skovler den i sig og tænder hurtigt en cigaret. Skål siger han, det skulle kunne begynde at glide nu. Det begynder da Lis går ud for at ringe hjem til deres barnepige, så er der kun Rita. Finn og Ole kan pludselig begynde at snakke som om de ikke sad der. Og alligevel om noget andet, ingen andre steder har de mindet hinanden så meget om det de sammen har oplevet.

Kan du så huske, sådan skiftes de og Lis er tilbage og lytter med sine øjeblikkelige smil, og Rita får noget at vide om Ole. Der kommer flere i lokalet og båndmusik så de lidt efter lidt kan danne deres eget rum omkring bordet og kun uregelmæssige lydspidser stikker gennem den boble og kan ikke samles til nogen mening derude. De var lige gamle men i skolen havde de ikke haft noget med hinanden at gøre. De ville ikke have fået det hvis de ikke var kommet i lære hos Martinussen, der fik de otte timer om dagen til at indleve sig i deres forskelligartetheder. Og de havde gjort det med en stadig højere udviklet færdighed i at svare igen på mere og mere opfindsomme udgaver af deres fortrolige grovheder.

Derfor havde de i årene inden Finn blev gift kunnet føle weekenderne som tidsspilde. Og derfor havde det været umuligt for Finn, han trak det ud til sidste uge med at blive helt alvorlig og spørge Ole om han ikke havde lyst til at følge med ham nu han skulle starte for sig selv og Ole havde kun villet have det overstået og sagt Selvfølgelig uden at se på ham. Og selv om de har spist bøf og dessert og drukket, så har det lydt lidt anderledes for Finn når Ole undervejs har underholdt med Du har altid været Martinussens mand og Finn, han har sgu haft i baghovedet at han selv skulle være mester engang i den tid jeg har kendt ham.

Finn har siddet og nulret på den slags udbrud som kunne have været helt dagligdags, fastholdt dem gennem deres grin over de fælles historier om en halt trappe og om Martinussens glemsomhed og forkerte beskeder og deres blå mandage og skæve tirsdage, deres regnvejrsonsdage i bilen og rafletorsdage på værkstedet, deres solhede loppefredage af ølluft og fissefantasier. Dem allesammen tager de nu, flere har der ikke været. Finn danser med Rita da orkestret har spillet et stykke tid.

De danser så omhyggeligt og kan ikke sige noget og så siger han Vi må jo håbe det går godt, og fordi hendes hjerne blokeres af det, for at skjule sit ansigt bevæger hun sig brat ind mod hans krop og lægger krøllerne mod hans skulder. Men hans hænder vil ikke lægge sig på hendes ryg og hofte, hun bliver som en figur der kan smuldre ved det mindste tryk fra ham og henne i sin koncentrerede påpasselighed bliver han klar over at det er rigtigt nok, at Ole faktisk er ved at trække en ny linje op i deres forhold.

Ole gør den tydeligere da de senere er alene ved baren. Véd du hvad Martinussen sagde inden jeg gik i går spørger han og Finn gætter på Farvel. Han sagde at jeg bare skulle komme tilbage til ham når du går ned med flaget! Barstolen giver et hop under Oles latterbrøl. Finn forsøger også. Han kan grine ad Martinussens tåbelighed, at han ikke begriber der er arbejde nok, at der kommer mere, at et værksted til kan blive bedre, og Finn griner for ikke at bryde sammen over at Ole vil sidde og gentage Martinussens ævl.

Han undrede sig over at jeg vil gå for to kroner mindre hos dig fortsætter Ole smilende og med stædighed i blikket. Han kunne ikke forstå hvad jeg fik ud af at hjælpe dig i gang. Hold nu kæft Ole! Finn vælter sit glas med en knytnæve, Lad os nu få noget at drikke og hold så kæft med det pladder Ole!

Så drikker de og fortsætter ved deres bord, længe efter at Rita og Lis har lænet sig gabende tilbage bliver de ved med at bestille omgange. Du er sgu god nok Finn siger Ole og gentager det efterhånden og siger ikke andet. De bliver ved med at lalle skål mellem ræbene og glo bælgøjede på hinanden mens de svingler deres glas ud over bordet og hiver dem tilbage mod mundene.

Skoven nu

Jens Smærup Sørensen

1. e-bogsudgave 2012

ISBN 978-87-02-14569-4

Jens Smærup Sørensen og Gyldendal 2013

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk