Tage Skou-Hansen

Indhentet af erindring

Digt og virkelighed

Gyldendal

Forord

Det er en del år siden, Tage Skou-Hansen udsendte sin seneste bog, romanen Frit løb (2000), der afslutter sagaen om Holger Mikkelsen. Han er imidlertid aldrig gået på pension som forfatter. I de år, der er gået siden da, har han skrevet både noveller og essays til tidsskrifter, antologier og festskrifter.

Hele tiden har det været hans håb, at kræfterne ville række til endnu en bog: en roman – eller måske et erindringsværk, selv om han tidligere har erklæret på det bestemteste, at han ikke ville skrive erindringer.

Ikke desto mindre er det erindringer, der har stået på dagsordenen i de tekster, han har skrevet i de senere år, ikke mindst tilbageblik på venner fra ungdomsårene omkring tidsskriftet Heretica: Martin A. Hansen, Thorkild Bjørnvig og Ole Wivel. Der er ikke noget mærkeligt i, at Tage Skou-Hansen har set sig tilbage. Han er den sidste overlevende af den store forfattergeneration fra de tidlige efterkrigsår, og den offentlige interesse i Tage Skou-Hansens ungdomsår har været stigende i de seneste tyve år. Det gælder i forhold til besættelsen og modstandskampen, til opmærksomheden omkring forfatteren Martin A. Hansen i anledning af udgivelserne af dennes dagbøger og breve, og endelig også i forbindelse med den hidsige debat i anledning af afsløringen af Ole Wivels tyske sympatier i de tidlige krigsår. Det er ofte invitationer udefra, som har tilskyndet ham til at se tilbage.

Da det blev klart for Tage Skou-Hansen, at det ikke ville lykkes for ham at skrive en ny bog, opstod i samtaler med familie, venner og tidligere samarbejdspartnere tanken om i stedet at lave et udvalg af tekster. Nærværende bog er blevet til i et samarbejde mellem forfatteren selv og en redaktionsgruppe bestående af hans datter, bibliotekar Gerd Skou-Hansen, pastor emeritus Ole Juul, professor Nils Gunder Hansen, Syddansk Universitet og Johannes Riis, litterær direktør på Gyldendal.

Bogen samler forskellige typer af tekster, blandt andet de noveller, Skou-Hansen har skrevet efter 2000, herunder én, „Lav puls“, der ikke tidligere har været udgivet. Skou-Hansen har altid været mere kendt som romanforfatter end som novelleforfatter, men han debuterede faktisk i 1953 med en novelle, „Kjeld“. I bogen indgår også de bedste af de noveller, han før 2000 generøst har spredt i forskellige sammenhænge.

Redaktionsgruppen har også læst Skou-Hansens essays og portrætskitser. For essayenes vedkommende er 1995 sat som skæringsår, fordi Hans Hertel det år lavede sit andet opsamlingsbind af Tage Skou-Hansens essays Den forbandede utopi. Kritisk prosa fra 70’erne til 90’erne. Vi har til denne bog primært udvalgt essays, som har erindringens karakter, hvad enten det nu er erindring som emne eller tilbageblik på de tidlige venskaber og ungdomsårene. En enkelt tekst, „Sensommeraften“, har ikke tidligere været udgivet.

Vi har valgt at blande genrerne – noveller, essays og portrætskitser. Det skyldes, at tingene ikke altid har været så adskilte for Tage Skou-Hansen, og at han i den forstand har været forud for sin tid og foregrebet nutidens grænseafsøgning mellem det fiktive og det dokumentariske, det selvbiografiske og det autofiktive.

Fiktionen – romanerne – har været dér, hvor han tog livtag med sin egen historie og den store samfundshistorie, den har været rum for alternative erindringer og frie udforskninger af, hvad der også kunne være sket. Men han har hele tiden sideløbende skrevet „rigtige“ erindringsessays, og han har ofte analyseret og diskuteret sine egne romaner i et omfang, så det kan være svært at trække grænsen mellem værkerne og forfatterens løbende kommentarer til værkerne.

Virkelighed og digtning, refleksion og fiktion, har altid levet af hinanden i hans forfatterskab, og i denne bog, hvis hovedtema er at blive indhentet af erindring, får de lov til at løbe sammen.

Tage Skou-Hansen har givet mange interviews siden sin romandebut med De nøgne træer i 1957. Man kan næsten tale om en tredje søjle i forfatterskabet, for der er mange afgørende og prægnante iagttagelser i disse samtaler, der i deres bedste øjeblikke fremstår som essayistik. Vi har derfor valgt at afslutte bogen med uddrag af to af de vigtigste interviews, der gennem tiden er lavet med Skou-Hansen.

Nils Gunder Hansen

Hvad nytter erindring nu til dags?

Kan vi lære noget af historien? Kan vi overhovedet forstå en anden tid end den vi lever i? Tag et tiår så tæt på som 80’erne. Vi kan genkende brugsting og moder og huske de politiske begivenheder, hvis vi ser billeder af dem. Men livsstemningen dengang, før 89? Det daglige klima? Hvilke muligheder havde vi? Følelsen af en kløft mellem fortid og nutid melder sig hurtigt.

Men bliver vi spurgt, om erindring er nogen nytte til nu til dags, siger vi umiddelbart ja. Naturligvis nytter erindring. Det kan gerne være den ikke gør os klogere, men så gør den noget andet, som er lige så vigtigt. Den holder fast på fortiden og giver os en fornemmelse af sammenhæng, som muligvis er en illusion, men i så fald en af de illusioner vi ikke vil undvære.

Det er fortsat overvældende hvad der skrives, filmes og redigeres, udgives og genudgives om det tyvende århundrede og frem for alt om nazismen. Igen og igen læser vi om Hitlers vej til magten, nu sidst i Sebastian Haffners erindringer En tyskers historie. Haffner var jurist og stak af i tide (1938) til England og satte sig til at skrive sin – som han siger – private, ubetydelige ungdoms historie. Han var ikke nogen dengang, ikke aktiv, ikke særligt vidende, ikke kendt som han siden blev. Og netop dét er pointen. Da verdenskrigen brød ud, lagde Haffner manuskriptet væk, og det blev først fundet og udgivet efter hans død i 2000, da han forlængst var anerkendt som historiker og politisk kommentator hjemme i Tyskland.

Hvordan kunne det gå til med Hitler? spørger Sebastian Haffner. Valget til Rigsdagen i 1933 gav flertal af stemmer imod Hitler! Hvor blev de stemmer af? Hvad var det for sjælelige bevægelser og forvandlinger, som gjorde Hitlers tredje rige til virkelighed? Hvoraf den pludselige begejstring for totalitære løsninger?

Hvor foregår historien? Blandt de mægtige, de styrende – Hitler, Churchill, Roosevelt og Stalin? Er vi andre kun bønder i et storpolitisk spil skak? Eller er det sådan, at de afgørelser der virkelig tæller, udspiller sig blandt anonyme, almindelige mennesker. Ikke i en massebevægelse, men som samtidige, tilsyneladende isolerede oplevelser blandt tusindvis af enkeltindivider.

Jeg tager et opbyggeligt, lokalt eksempel. Oprøret i Danmark den 29. august 1943. Bruddet med de gamle politikere, som havde vundet folketingsvalget bare fem måneder før. Hvordan gik det til? Det flammede op, siger Holger Mikkelsen. Som om en mand var fløjet hen over landet med en fakkel og havde tændt bål på alle bakkerne. Nu var den der sgu. Nu skete det. En ny følelse, det var det der skulle til. Den samme følelse hos en masse forskellige mennesker på samme tid.

Anden Verdenskrig bød på en kæde af mytiske konfrontationer. Mannsteins og Guderians lynkrig gennem Frankrig i maj 1940. Dunkerque og luftslaget om England. El Alamein i 42. Den sjette tyske armés undergang ved Stalingrad. Pearl Harbor. Og den måske allertydeligste: D-dagen, invasionen i Normandiet. Selvransagelsen i Steven Spielbergs film Saving Private Ryan. Var det ofrene værd?

Vi ved besked, sådan da. Men lige pludselig dukker der en ny roman op af Günter Grass. I krebsegang, hedder den og den handler om „Wilhelm Gustloff“, som forliste i Østersøen i 45 med op imod ti tusind tyske flygtninge og soldater ombord. Torpederet af en russisk undervandsbåd. Verdenshistoriens største skibskatastrofe. Større end Titanic’s forlis. Totalt glemt. „Historien er et tilstoppet lokum“, siger Günter Grass’ hovedperson. „Vi skyller og skyller, men lortet kommer alligevel op“.

Det var ellers nemt nok fra 1940 til 45, siger mange. Der var en fjende, han var helt tydelig og gik rundt i gaderne i grøn uniform. Nemt nok i forhold til i dag. Vel var det ej nemt. Hver gang der åbnes et nyt arkiv får vi jo en anden synsvinkel – på Frikorpset, de Østfrontfrivillige, tyskertøsene, stikkerne, likvideret med rette eller urette, landbrugets og industriens fortjenester. På det seneste også en voldsom erindringsbog af Lis Mellemgaard, Pige i modstandskampen, og en antologi hun har redigeret, skrevet af børn og børnebørn af sabotører.

Begynder de nu forfra på den tid? Får den da aldrig ende? Bag ved alle de udgivelser ligger det spørgsmål, som ethvert ungt menneske i dag kunne stille til dem der oplevede besættelsen: Hvordan kan det være, at nogen kunne se forskel dengang på godt og ondt og andre ikke? Var der ikke større forskel? Var der kun forskellige grader af medløberi over hele linjen?

Trangen til at erfare eller generfare fortiden i fantasien er lige så stærk som aktualiteterne på tv. Håbet om at finde de mønstre der styrede os. Frygten for at begå samme fejl som forrige generationer. Hukommelsens kamp imod glemslen. Fremtiden kan vi ikke rigtig få begyndt på, så bittert vi ellers savner planer for den. Hvor vi kommer fra, véd vi bedre og bedre, men det vi er på vej til gør os rådvilde og bange. Det er en af grundene til at fortiden fylder så meget.

Erindringsskriveri er blevet en last i Danmark, den bryder ud i fyrreårsalderen. Tænk på alle de skuespillere, tv-stjerner, sportshelte og politikere, som fortæller om deres karriere. Men erindringer er en vanskelig genre. Hvor meget skal der med? Hvor går grænsen for det private, pinlige, ufrivilligt komiske. Erindringer er ikke mere pålidelige end romaner. Erindringer sætter skik på tingene, trækker tråde og lader som om de har styr på alle forbindelser. Ud med dem der ikke passer sammen! Sådan var det altså. Sådan husker de det nemlig, basta! Så nemt kan man bare ikke slippe i en roman. I andre tilfælde mangler der for meget, hvis man tilfældigvis kender forfatteren. Hvorfor siger han ikke hele sandheden?

Men det behøver ikke være fordi de skammer sig eller har noget at skjule. Måske er de bange for at deres anstrengelser var forgæves eller rent ud meningsløse. Og hvem forstår ikke dét! Så finder de en linje og skriver som om det trods alt gik som det skulle. Og endelig: Hvor længe er man den samme som da man var ung? Kan man undgå at skifte mening og indstilling, skifte karakter måske med alderen? Hvis man nu gerne vil holde sig sårbar og i live? Overblikket fortaber sig i hvert fald, fortiden kan gå helt i stykker, blive til øjeblikke, som ikke hænger sammen. Ens liv var ikke en udvikling i en bestemt retning. Småting, rene tilfældigheder blev udslagsgivende. Rigtigt eller forkert? Man valgte i blinde, sandt at sige.

Vores erindring er ikke ret pålidelig. Den fortrænger og forskyder, forvandler, forvrænger og forgylder tid der er gået. Alligevel er det erindringen, som konstituerer os og skaber sammenhæng i vores liv. Erindringen er en fortolkningskraft uden lige. Erindringen ophæver tidens ødelæggende virkninger, siger St. St. Blicher, og hvordan foregår det? Som en overrumpling, oftest, og via sanserne. En melodi, en farve, en lugt eller smag kalder mirakuløst en hel tildragelse tilbage sammen med den stemning man var i. Afstanden er væk. Levet liv sender mod og styrke ind i øjeblikket. Erindringen forbinder før og nu i en følelse af samtidighed. Morten Nielsen rejser i krigens urolige fjerde sommer. Med ét er der stille.

Vilde roser i dagregn! Og toget er standset,

med ruder, der løber fulde af blændende regnskær

og buskenes vilde lys i det våde og grønne.

Lykkeligt stort og ligetil blir livet –

dråbe, der rammer dråbe, regn over regn.

Sekunderne lukker sig op for en lang erindring:

Veje i hederne, pigestemmer og havet.

Jeg smager dem på min mund, de forsvundne somre …

„Øjeblik“ hedder digtet og sansningen suspenderer altså historien. Ikke digterens egen historie, tværtimod, men historien med stort H. Verdenskrigen. På rejse, på flugt fremad, bliver han indhentet af erindring, ramt og holdt fast i et absolut nærvær.

Samme Morten Nielsen har et stort dobbeltdigt om modstandskamp. „Der rider en rytter“. Kravet om at deltage går som et løfte ved siden af ham, men han vil ikke vide af det.

Og der var ingenting, som kunne ske mig.

Jeg gik ud af jeres frygt og jeres glæder,

jeg gik indad til det koldeste i verden

på min egen blinde, frie fejgheds steder.

Det er en genial linje at kalde fejgheden for blind og fri. Så ser han et nyt ansigt, en pige, som ikke vil vente, og med ét, uden overgang, tør han godt. Fortid i ham svarer med mange skjulte munde: „Vi har nok og stadig nok, som vi kan gi’ af“. Erindringen vækker et overskud. Fordi hun er der, bliver det der sker også hans fortræd og samler alt det venskab han nærer for det han lever med. „For jeg kan se igen“, står der. Og det han ser her er ikke en forsvundet sommer, men det forjagede krigsefterår i 42. Og så er det drømmens bjerge, som står urørlige igen. Røde floder strømmer ned ad dem. Længslen er vågen igen. Erindring kan ligge forude, som om der var fremtid i den.

Herman i Sidste sommer, den fjerde historie i min romanserie om Aksel, lægger krop til en vis forandring. Han udvandrer fra Danmark, hans elskede brænder ham af, og han føler lede ved radikalismen, den har fordærvet hele folket. Han bliver dansk præst i Argentina og stifter familie med en dansk-argentinsk pige. Han savner ikke noget, egentlig længes han ikke tilbage, men kærligheden til hjemlandet vokser i ham, som den gør hos alle der lever i eksil. Så falder Berlinmuren, og et vildt håb skyder op i Herman. Måske det virkelige Danmark stadigvæk findes. Måske det vågner nu for at kendes ved sin arv og sin tro, ligesom de besatte lande i Østeuropa, da Sovjet trak sig ud. Herman vil hjem og se efter.

Og tilbage i Vestjylland hvor han er født, sker der noget. Han går ned i engen til åen. Åen spejler skyerne, som deler sig foran den ustadige sol, skyerne kaster skygger over engen, han står og kikker på vandplanterne i åen, som driver for strømmen, hvirvlerne der snor sig og bliver væk i én og samme bevægelse. Den å har været igennem andre enge og småbyer, men den er stadig i forbindelse med sit udspring og kommer aldrig fri af det sted hvor den er begyndt. Den bliver der bare ikke. Og alligevel er det den samme å, selvom den fortsætter fremad og bliver ved med at løbe til den falder i havet.

Herman bliver løs i kroppen, tom i hovedet, han falder ud af tiden og kan ikke holde fast på noget. Véd kun, at det ikke er fædrelandet han elsker, det er bare den eng og den å. Og det eneste han ville var at gå én gang til her, hvor hans liv begyndte som en gåde han ikke var spor bange for. Hvor alting kun var ét med sig selv.

Stedet er der altså, men hvordan? Da han løfter hovedet, ser han den definitive forandring i Danmark, også herude. Gødningsfabrikken og siloerne, som rager op ovre bag ved plantagen. Men det er godt at de er der, tænker han så. Godt at landet bliver brugt af nye mennesker og betyder noget andet for dem end for mig. Herman rejser tilbage til konen og børnene og præsteembedet i Argentina og kommer ikke igen. Den gamle hjemstavn er blevet fremmed, og hans nye land er ikke blevet en ny hjemstavn.

Hjem er ikke længere et sted man kommer fra og kan vende tilbage til, fordi man stadig hører til dér. Hjem er kun en erindring. Hjemstavnen er blevet mobil. Også dén.

Jævnfør alle de flygtninge, som lever i Vesteuropa. Måske de længes hjem til Iran, Tyrkiet, Bosnien og prøver at vende tilbage, kun for at opdage at det allerede er for sent. De er blevet fremmede for det de længtes imod. For vennerne, naboerne, stederne. Intet er som før. Fortiden er allerede tabt, og der er kun nutid alle vegne. Den samme nutid.

„Man har kun ét fædreland“, siger Milan Kundera. „Livet er for kort til at man kan have flere fædrelande“. Han gik selv i eksil, da Sovjet havde besat Tjekkoslovakiet, og slog sig ned i Frankrig. Efter 89 kunne han godt flytte tilbage til Prag, men valgte ikke at gøre det. Tyve års udlændighed lod sig ikke ophæve, han havde været for længe væk. Prag var for forandret. Og minderne mere levende end den aktuelle by. Længslen efter et tabt paradis er kitsch, ifølge Kundera. Fidus altså. En verden uden konflikt er ren og skær fidus.

Fortælleevnen beror på erindring. Visse øjeblikke i ens liv kommer igen. Øjeblikke hvor tiden vender, måske uden at man vidste af det dengang. Fordi man var så optaget af tingene, at man ikke gjorde sig dem bevidst. Ofte kender man ikke vendepunktet, før man har passeret det og der ikke er nogen vej tilbage. Så forsøger man igen og igen i eftertanken at fatte tingene og gøre dem færdige.

Der er andre perioder i ens liv hvor der sker for meget. Travle perioder, hvor man ustandselig skal vælge og handle uden tilstrækkeligt overblik, har det med at forsvinde. Videre, videre, ikke blive hængende. Hvad enten man har klienter, patienter, elever eller lærlinge. Sidder bag et rat, et skrivebord, en computer. Tager imod børn og sognebørn. Ikke kede dem, så hellere tage lidt mer på sig.

Det er en underlig erfaring, at man kan leve så voldsomt med og være så uopmærksom på samme tid. Så glemsom. Men K.E. Løgstrup skriver et sted, at der tit er noget abstrakt over hverdagslivet. Vi opfatter ikke tingene så fyldige som de er. Fordi vi hele tiden er beslaglagt af vores egne projekter. Når andre trænger ind på os, svarer vi på rutine med det som ligger nærmest. Unddrager os uden indlevelse.

Men som regel forsvinder indtrykkene ikke, de er der alligevel og dukker op en dag, de er bare forsinkede. Mærkeligt at det varer så længe. Endnu mærkeligere, at sansningen kan blive så voldsom og præcis, når den endelig kommer. Den slår én omkuld. Man hører, som var det første gang, en stilhed, et ur der tikker. Ser et minespil, et ansigtsudtryk, som man ikke opfattede dengang. Bare registrerede. Det var sådan hun så ud, det var dét hun mente. Du blev lagt ind i en historie du ikke forstod. Men nu ved du besked.

Skabelse er erindring, også om ting der aldrig er sket. Man husker ting, som måske aldrig er sket, men når man erindrer dem, finder de sted. Og fortæller man dem med styrke nok, kan de virke som om man har oplevet dem.

En erfaring kan have lammet én. Når man flere år efter får fat i den, sker det ikke – ikke især – med en følelse af genkendelse, men med en følelse af noget nyt, som er kommet til. Og en vished om at det altså var sådan det egentlig var.

En skikkelse er først sand, når den gør noget uventet, siger Martin A. Hansen om personerne i de islandske sagaer. Han tænkte altid over erindringens betydning for digtningen. De islandske sagaer blev skrevet ned, da Island var bankerot. Længe efter de heroiske tider, da de tømrede skibe og sejlede rigdomme hjem til øen. For at holde modet oppe og styrke sammenholdet i folket. Så det autentiske præg er afgørende. Sagaerne skal virke som om de var sket akkurat sådan. Som historisk sandhed om en tid, som fortællerne ikke selv har oplevet.

Fortællerne har et stort stof, som de omskaber. Og deres erindring rækker længere bagud end hukommelse og oplagrede iagttagelser. Martin A. Hansen siger, at sagaerne næppe var blevet til, hvis ikke tilhørerne havde troet på, at fortællerne var synske. Der kommer noget til, som aldrig har været husket. Noget nyt, som ikke er nyt, men noget gammelt som opstår af glemselen. Lige nu i øjeblikket, i fortællersituationen, i rummet over for tilhørerne.

Nu bruger jeg et personligt eksempel på en erindring, som pludselig begyndte at vokse i en anden retning. Fik en tilføjelse af noget nyt, som ændrede hele billedet og røbede hvordan det egentlig hang sammen.

Er det muligt at glemme eller fortrænge en vigtig begivenhed i en menneskealder og så pludselig komme i tanker om den og huske den aldeles nøjagtigt? Ja. Og erindring kan indhente os når som helst.

I min studietid i Århus var der en ovenud begavet fyr, som meldte sig frivilligt til den tyske værnemagt. Ikke til Frikorps Danmark, han så ned på danske nazister, så han kom for en tysk session i Aabenraa. Det var i det tidlige forår 1943, efter Stalingrad, og Hitler var ved at tabe krigen. Men Knud Jensen, som han hed, skyldte tysk poesi og filosofi alt hvad han var, og ville stå solidarisk med sit rette fædreland netop nu, i nederlaget. Han var ven med Thorkild Bjørnvig og Bjørn Poulsen og havde gået i gymnasiet på Aarhus Katedralskole med deres piger og senere koner. Thorkild Bjørnvig har skrevet om ham i sine erindringer, det bind der hedder Jordens hjerte (1986), og citeret hans breve. Knud Jensen ventede en personlig forvandling af kampen og livsfaren. Krigen indebar en forbindelse med elementære magter – guder, engle og dæmoner – som Hölderlin og Rilke digtede om. Mente han. Håbede han.

Jeg sad i auditorium med Knud Jensen, men kendte ham ellers ikke. Jeg var bare i mit rusår og blev kun alene med ham en enkelt gang. Ude ved cykelstativet foran Statsbiblioteket, dengang i Vestre Allé. Vi kom fra læsesalen, vi skulle slå et eller andet op til en øvelse hos vor professor. Knud Jensen gav en cigaret, det var en Indian med indianermanke på pakken, vi fik ild på den og hev den i os på vej op ad bjerget. Ryge i fri luft. Fråseri. Så hårdt som cigaretter var rationeret. Fra Bjørnvig og Poulsen vidste jeg, at han havde meldt sig, og jeg havde fortalt det til Budstikken, den lokale udgave af Frit Danmark, som også skrev om hans forrykte beslutning med noget af den respekt, som næsten lammede mig, da jeg blev alene med ham. Jeg ved ikke om han havde læst det, Budstikken lå i stabler på frokoststuen, vi snakkede ikke om noget overhovedet. Jeg ville ikke tænke nedsættende om ham. Jeg følte mig som opportunist i forhold til hans absurde selvoffer. Jeg havde jo bare valgt den rigtige side, som selvfølgelig ville vinde den krig. Hvad ellers. Jeg havde ikke fantasi til andet. Dumt nok.

Jeg skrev selv om Knud Jensen i Den poetiske besættelse (1964). Og langt senere brugte jeg hans beslutning på en vis Aksel, som er hovedperson i fire historier fra det runde bord i Studenterforeningen i Paradisgade. Aksel bliver også tysk soldat hos mig, på Østfronten, og falder under invasionen i Normandiet. Men Aksel har en anden begrundelse og en anden social baggrund end Knud Jensen. Et andet væsen. De fire romaner er fortalt af hans venner og veninder, som prøver at finde ud af hvorfor han handlede som han gjorde, og hvad det er for et lys han kaster over deres eget liv.

Aksel er et katastrofemenneske, som opsøger og trives i virkeligheden hvor den er værst. På Østfronten efter Stalingrad. I et kaos hvor alting knuses og jorden brænder. Det er i sammenbruddet fremtiden først viser sig. Det er ilden og ødelæggelsen han længes efter. Ilden er skabende. Han ser en stor fugl flyve gennem ilden, dens vinger bliver svedet, dens øjne sprængt, men den flyver. Og han kommer til en desperat forestilling om en gud, som står over historien. Som er i ilden, men stærkere end den.

Hvor fik jeg al den ild fra? Fra film og tv. Fra tyske soldaterbreve fra det belejrede Stalingrad. Men i sidste ende fra Statsbiblioteket i Århus, som netop er fyldt hundrede år og i den anledning bad mig og fem andre forfattere om en eller anden fundering over begrebet „bibliotek“.

Jeg var totalt blank indtil jeg kom i tanker om den Knud Jensen, hvis beslutning var model for min fiktive Aksel. Så røg der pludselig ud af ingenting fire-fem linjer af et digt igennem hovedet på mig.

Så er og muligt og kan vel ske,

i ilden dyr at leve

og derudi både lege og le

og sælsom kort vil prøve.

Forsæt det vendes aldrig.

Hvad er det mon for et dyr, som kan leve og adsprede sig i ild?

Det er ikke fra et digt Knud Jensen skrev, han digtede ikke, men han sad og læste det op en onsdag formiddag i oktober måned 1942 mellem klokken 9 og 11 til en dobbelttime hos professor Ernst Frandsen, som holdt øvelser over folkevisen. Det var i auditorium 232 i den gamle hovedbygning på Aarhus Universitet. Knud Jensen sad bag katederet i det brune jakkesæt han altid gik i. Havde sort glat hår og brugte hornbriller med stærke glas. En intellektuel profil, arrogant eller ligeglad, men ikke fanatisk at se til. Slet ikke. En flittig kontorist. Om noget. „Ung kærlighed“ hedder det digt han skulle gennemgå.

„Ung kærlighed“ har form som en indre dialog. Til at begynde med ræsonnerer digteren imod sin lidenskab og opfordrer sit hjerte til forsagelse. Målet er uopnåeligt.

Lad fare, min sjæl, din høje attrå,

lad fare så stolten begære,

lad sidde den frugt du ikke kan nå,

besvær dig ret aldrig mere.

Forsæt det vendes aldrig.

Men omkvædet siger noget andet: Forsæt det vendes aldrig, dvs. det der er forudbestemt ændres ikke. Og nu slår elskeren om og vover at tro på det umulige. Han nævner levende væsener på land, i vand og luft, i tre af elementerne. „På jorden er dyr, i floden fisk, … i luften svæver de fugle risk“. Så kommer det fjerde element til ilden, i den strofe jeg citerede først: „Så er og muligt og kan vel ske, i ilden dyr at leve“. Salamanderen er det dyr, som ifølge middelalderens fantastiske zoologi kan leve i ild. Og digteren er som det dyr. Det umulige er muligt, også for ham. „De andre ere for ringe“, siger han til sin elskede.

De er ikkun skyggen af den glans

som følger din klarhed, skønne!

De er at regne mod dig i dans

som nælder mod linden hin grønne.

Forsæt det vendes aldrig.

Digtet er lidt yngre end de egentlige folkeviser og minder slående om et troubadurdigt. En hyldest til borgfruen. En tilbedelse af den høje, uopnåelige elskede, som kendes fra det tolvte århundredes provençalske lyrik, skrevet af omvandrende sangere. Men jeg havde fuldstændigt glemt den dobbelttime hos Ernst Frandsen.

Så læste jeg Thorkild Bjørnvigs kapitel om Knud Jensen i Jordens hjerte en gang til. Og omsider – omsider! – faldt jeg over det allermærkeligste der står om Knud Jensens urimelige beslutning. Han bad Grete Bjørnvig, Thorkilds kæreste og senere kone, om at træffe afgørelsen for ham. Han havde ikke selv virkelighedssans nok. Skulle han melde sig? Havde han lov til det? Over for sin mor og søster? Grete Bjørnvig sagde altså ja.

De fleste af de breve der citeres i Jordens hjerte, er også stilet til hende. En overgang skriver Knud Jensen slet ikke til Thorkild. Ikke at deres venskab gik i stykker. Men historien ligner mest af alt en overlagt forelskelse. Et indforstået, såkaldt håbløst sværmeri uden om venskabet.

Hvordan kan det være, at nogen ikke kunne se forskel dengang på godt og ondt, ret og uret, dansk og tysk? Var det ikke nemt nok, når fjenden gik rundt i gaderne, lyslevende? Men der var nogen der var ligeglade med den forskel. Kærlighed, forelskelse og venskab var vigtigere end politik. Jeg ser to piger, som følges med en grøn uniform i det indre af Århus.

Fælles for Knud Jensen og min opdigtede Aksel er måske, at de ikke ville tænke bagud. Af det levende duede kun ilden. De troede på krigen. Samfund skulle knuses, bryde sammen i kaos, før en ny orden kunne blive til, helt forfra. Ellers kunne det være det samme. Andre personer fra Det runde bord gør en lignende erfaring. Sivert til slut i Springet, da han ikke kan komme længere med Aksels beslutning. Han holder op med at spørge. Får lyst til at gå fra hele historien, alle de brokker af fortid, som han ikke kan samle til et helt billede. Gå ind i skyggerne fra elmetræet og bare holde af verden som den er. Uden forventning eller forandring. Ingenting ordner sig åbenbart, men det hele varer alligevel ved, så hvorfor ikke. Vi har øjeblikket, behøver vi mer? Ungerne leger i sandkassen. Tove sidder dér med sin avis og genboen spiller ragtime ud ad åbne vinduer.

Jeg kunne også nævne Holger Mikkelsen. Træt af de store timer, som aldrig kom igen. Et sejt gemyt, som udmattes af de evige livtag han tager med sin samtid. Holger Mikkelsen fristes som Sivert og spørger sig selv et sted, langt ude på sidelinjen: Begynder virkeligheden måske først dér hvor meningen holder op? Hvor historien holder op altså. Begynder virkeligheden først dér hvor historien holder op? Hvad nytter erindring nu til dags? Kan vi lære noget af historien, holde fast på indsigt og kontinuitet? Eller er der en afgrund mellem fortid og nutid?

Historiens nytte og unytte. Der findes en afhandling med den titel, en såkaldt utidsmæssig betragtning af Friedrich Nietzsche. Nietzsche lovpriste krigen som et kaos, der kunne føde dansende stjerner, men hvad han skriver her, så langt tilbage som i 1874, er at historisk sans er nyttig, hvis den giver os lyst til at handle.

Historien må ikke få det sidste ord, siger Nietzsche. Historiske domme er altid bagkloge og knusende. Et overmål af historisk sans tapper os for illusioner. Og illusioner er uundværlige, de er indpumpet livskraft, som de unge slægter får med på vejen. Illusionerne er vores fremtid.

Såfremt retfærdigheden alene råder, så kues de skabende kræfter i os. Evnen til at føle uhistorisk er nødvendig, hvis noget nyt skal blive til. Til handling behøves der glemsel og mod til at begå fejl.

Jeg gør opmærksom på selvmodsigelsen for at komme et skridt længere. Erindring nytter, har jeg sagt. Den er en ordnende magt, som sikrer forbindelse bagud og tager vare på vores identitet. Glemmer vi hvor vi kommer fra, sagde jeg, varer det ikke længe før vi ikke mere véd hvem vi er. Erindring og historie hører sammen. Uden erindring kan vi ikke fortælle. Uden fortælling bliver vi hjemløse.

Og lige nu citerede jeg Nietzsche. Vi kan leve uden erindring, til nød, som dyr gør, men uden glemsel kan vi ikke leve. Vi skal kunne glemme, ellers kommer vi ikke ud af stedet. Et menneske der ikke kan glemme, er som én der aldrig får sovet.

Så hvad er det vi kan lære af historien? Ikke at længes tilbage efter den samme uforanderlige identitet. Måske. Men tænke en smule utopisk og prøve at udvikle en identitet, som kan optage nye erfaringer og ikke især vender bagud. Som tør revidere sig selv. Vi er ikke kun dem vi var. Vi er også dem vi kan blive og ønsker at være. Vi er ikke kun det vi kommer fra, vi er også det vi er på vej til. Det vi vil. Det vi beslutter os for.

Noter

„Hvad nytter erindring nu til dags? – fra et foredrag“ i Aarhus Stift, 42. årgang, 2004

„Thorkild Bjørnvig som ven og kollega“ i Nordica, bind 22, Syddansk Universitetsforlag 2005. Novellen „Kjeld“ er trykt i: Danske litterære tekster 1950-2000, udgivet af Lars Handesten, Knud Bjarne Gjesing og Rolf Sindø, Syddansk Universitetsforlag, 2004

„Hinsides drab og ansvar“ i Anders Thyrring Andersen (red.): PS. Om Martin A. Hansens korrespondance omkring Heretica, Gyldendal 2005

„En redaktionel forbindelse“ i Rungstedlundbilleder. Det danske Akademi 1988-1995, Gyldendal 1995. Tage Skou-Hansen fortæller mere om sin og Frank Jægers redaktørtid på Heretica i Skyggerne gror – et portræt af Frank Jæger. Af Jacob og Janus Kramhøft, Tiderne Skifter, 2002

„Optakt til De nøgne træer“i Kritik 189, Gyldendal 2008

„Femte hjul“ i David Bugge (red.): Geni og apostel. Litteratur og teologi, Forlaget Anis 2006

„Lav puls“, 2006 uudgivet

„Den nemme Knud“ i Kurt Fromberg m.fl.: Knud – her er dit liv! Udgivet i anledning af Knud W. Jensens 80-års fødselsdag, Haslev 1996

„Siden 47“ i Frans Lasson (red.): Hermes. En bog til Ole Wivel, Nørhaven 1981.

„Hvid sorg“ i Anne Ehlers, Niels Grønkjær & Marianne Levinsen (red.): Biskop for Herren – og så mange andre. Festskrift til Kjeld Holm, Forlaget Anis 2005

„Tillid“ i Klaus Rifbjerg (red.): Livord. Politikens Forlag 2005

„K. E. Løgstrup 1905-1981“, i Minderids. Det Danske Akademi 1995-2002, Gyldendal 2003

„Når enden er god“, i Frigørelse. Et festskrift til Aage Henriksen, GMT 1981

„Tak for prisen!“ (takketale for folkebibliotekernes pris) i Danmarks Biblioteker, 1. årgang, nr. 4, 1997

„Tre møder med Per“ i Bo Hakon Jørgensen, Erik Skyum-Nielsen, Harly Sonne, Pia Tafdrup og Søren Ulrik Thomsen (red.): Rocky Mountains. Festskrift til Per Højholts 60 års dag 22.7. 1988, Schønberg 1988

„Ejerne“ i Vibeke Brock og Niels P. Frede Sørensen (red.): Natur/Menneske, Menneske/Natur, Kaskelot Biologforbundets Forlag 1981

„Fodbold, som dur, er en lykke, der holder“ i Morten Albæk & Stefan Hermann (red.): Fodbold set fra månen, Dafolo Forlag 2002

„Klubmesterskabet“, i Politiken, 11. februar 1990, genoptrykt i Mogens Wolstrup (red.): Billeder fra 80’erne, Branner og Korch 1999

„Sommerstorm“ i Thomas Bredsdorff (red.): Novelletter, Rosinante 1987

„Den røde Volvo“ i Sven Bjerkhof (red.): Dobbeltspil. Nye danske noveller, Danmarks Radio 1998

„Sensommeraften“, 2006, uudgivet. Interview med Tage Skou-Hansen om sit venskab med Ole Wivel i Anita Brask Rasmussen: Hånden over Ole, Informations Forlag, 2008

Thurah, Thomas: „Ven med mørket“ i Historien er ikke slut. Samtaler med 36 europæiske forfattere, Gyldendal 2001. Forkortet.

Skyum-Nielsen: Erik: „Som skyernes flugt. Samtale med Tage Skou-Hansen“, i Bogens Verden, nr. 2, maj 1993, Danmarks Biblioteksforening. Forkortet.

Indhentet af erindring

Tage Skou-Hansen

1. e-bogsudgave 2013

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Sven Reiner Johansen

ISBN 978-87-02-15345-3

© Tage Skou-Hansen og Gyldendal 2013

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk