Søren Jessen

DØDSHACKET

DET BLÅ BLOD
1

Gyldendal

Robotloven

Nulte lov

- en robot må ikke gøre noget, der kan skade menneskeheden eller – ved ikke at gøre noget – lade menneskeheden blive skadet.

Første lov

- en robot må ikke skade et menneske eller – ved ikke at gøre noget – lade et menneske komme til skade.

Anden lov

- en robot skal adlyde ordrer fra mennesker, så længe de ordrer ikke er i konflikt med nulte eller første lov.

Tredje lov

- en robot skal beskytte sig selv, så længe det ikke er i konflikt med nulte, første eller anden lov.

1
Mærket

Erton stod på Centura Station og kiggede på det mylder af mennesker og robotter, der omgav ham. De fleste var sikkert på vej på ferie, ligesom han selv. Han hørte et barn græde og vendte sig mod lyden. En lille, tyk dreng stod og så ene og forladt ud. Man skulle holde godt fast i de små børn sådan et sted. En robot, der ikke så ud til at kende drengen, tog ham op i armene, trøstede ham og fik ham til at kigge hen over hovederne på folk. En kvinde et stykke væk rakte en arm i vejret og vinkede og råbte som en gal. Hun begyndte straks at mase sig gennem menneskemasserne, mens robotten begav sig i retning af hende med drengen i sine arme. Erton kunne ikke lade være med at smile, da de mødtes, og kvinden fik drengen i sin favn. Hvilken gensynsglæde, selvom de sikkert kun havde været fra hinanden i få minutter.

Remmen fra Ertons taske borede sig ned i hans i forvejen ømme skuldermuskel. „Er det her?“ spurgte han sin bedste ven, Vito, der stod ved siden af ham.

„Yep,“ svarede Vito og pegede på tallene over kabinen. „Kom med tasken.“

Erton svingede sig rundt og kastede tasken. Hårdt. Vito greb den uden problemer i sine metalarme og svingede den ind i det ydre bagagerum, som om den ikke vejede noget som helst. Mindre tasker og håndbagage var der plads til i de små skabe over sæderne inde i kabinen. Erton, der ikke havde noget af den slags, steg ind i kabinen og dumpede ned i det bløde sæde. Han glædede sig til turen. Røret var så hyper. Meget bedre end at køre i bil. Fra Centura, den største by i Newropa, og ud til feriecentret Eden ved vestkysten, hvor hans forældre og lillebror ventede på ham, tog det under en time.

Vito trådte ind, og hele kabinen gav sig under hans vægt.

„Store læs,“ lo Erton.

Vito dumpede ned i sit sæde. „Lille lort,“ sagde han og skubbede til Erton med sin ene albue. Erton skubbede igen, og sådan blev de ved, indtil Erton gav op.

Hans armbånd vibrerede.

„Hej, mor,“ sagde Erton og smilede til hende på armbåndets buede skærm.

„Hej, skat,“ sagde hun. „Er I på stationen?“

„Nej,“ sagde Erton.

„Hvad? Hvorfor? Der er afgang lige om lidt. Hvor er I?“

Erton grinede. „Vi sidder i kabinen.“

„Altså!“ sukkede hun. „Fik I maden og drikkevarerne med?“

„Ja.“

„Og din taske med tøj?“

„Ja, ja.“

„Godt, godt. Og er alt …“

„Det er fint, mor,“ sagde Erton. „Nu tror jeg, vi skal til at køre. Vi tales ved.“

„God tur,“ sagde hun og vinkede. Erton vinkede igen. Så lænede han sig tilbage i sædet, hvis skumbeklædning tilpassede sig hans krop. Hans mor var altid bekymret, men Erton havde heller aldrig taget Røret før uden sine forældre. Godt han havde Vito. Vito havde tjek på tingene. Erton strakte sine efterhånden ret lange ben og sukkede veltilfreds. Han var øm og træt i hele kroppen, fordi han kom direkte fra et sliceball-stævne i Iberien, hvor han havde spillet flere kampe hver dag.

Som slicer fik han mange knubs. Både af slag og stød fra de andre holds guards, men også fra de fald og spring han selv lavede for at komme uden om plasmavæggene, som modstandernes builder hele tiden satte op.

Han smilede for sig selv ved tanken om den flyvetur, han havde givet modstandernes left guard i det sidste minut af finalens forlængede spilletid. Guarden var en stor kleppert, han vejede mindst tyve kilo mere end Erton, men Erton fik bragt guarden ud af balance, trak ham med ind over sig, rullede ned på ryggen og fik med begge ben mod guardens mave sendt ham i en bue hen over sig. Et helt klassisk move der blev kaldt for et ‘slice-roll’. Inden den tungrøvede guard var kommet på benene, var Erton langt foran ham og kunne slice alfabolden til den endelige sejr.

„Nu håber jeg bare, der ikke kommer andre herind,“ mumlede Erton til Vito, „så vi kan brede os, ligesom vi har lyst til.“ Han gabte. „Og sove hele vejen uden at blive forstyrret.“

„Det er nok usandsynligt,“ sagde Vito, „nu hvor alle har fået sommerferie.“

Og ganske rigtigt. Han havde kun lige nået at sige det, før en ældre mand og en ung pige kom ind i kabinen. Erton måtte trække sine ben til sig og satte sig en smule mere op i sædet. Vito, der havde kopieret Ertons stilling, gjorde det samme. Manden nikkede til Erton og spejdede nervøst ud på perronen, som om han ventede at se nogen, han kendte. Pigen lagde en spinkel hånd på hans skulder.

„Tag det roligt,“ sagde hun. „Der kommer ikke nogen.“

Selvfølgelig kom der ikke nogen, tænkte Erton. Deres firemandskabine var jo fyldt nu. Manden brummede et eller andet uforståeligt og tog sin sorte hat af. Pigen tog den ud af hånden på ham, og lagde den op i rummet over hans sæde.

„Vil du af med den der?“ spurgte hun og pegede på frakken.

Han rakte en arm frem, og pigen hjalp ham med at få den lange sorte frakke af. Hun foldede den omhyggeligt sammen og lagde den op ved siden af hatten. Manden var også klædt i sort under frakken. Pigen var mere farverig. Hun havde blåstribede gamacher på sine tynde ben og et par shorts med flæser på. Trøjen var rustrød med blå prikker, der matchede farverne i gamacherne. På fødderne havde hun et par store støvler, der ikke passede til det varme vejr og det tynde, luftige tøj, men det var moderne med den slags støvler for tiden.

Erton studerede mandens ansigt i det skjulte. Der var et eller andet bekendt ved ham. Hvor var det, han havde set ham før? Var han en offentlig kendt person? Njaah. Måske. Erton skævede til pigen, der sad med siden til ham, vendt mod manden. Var hun hans datter? Det var en lidt gammel far, men folk var generelt ret gamle, før de fik børn. Hvis de overhovedet fik nogen. Fødselstallet i Newropa var raslet nedad igennem mange år. Antallet af arbejdsduelige mennesker var så lavt, at man var nødt til at bruge robotter overalt.

Pigen havde meget kort pandehår, men resten var langt og glat og havde en smuk mørkerød farve. Et tydeligt drys af fregner var strøet hen over næseryggen og kinderne og sås ekstra tydeligt på grund af den meget lyse hud. Hun er smuk, tænkte Erton, og skældte straks sig selv ud for overhovedet at have fået den tanke. Hvad var der i vejen med ham? Var han ved at blive blød? Han havde aldrig rigtig interesseret sig for piger. Han var sportsnørd, for pokker. Skolens bedste sliceball-spiller. Hans træner havde sagt, at han var god nok til at blive professionel en dag, hvis han ellers ville være i stand til at koncentrere sig hundrede procent om sin sport og ikke begyndte at interessere sig for alle mulige ‘unødvendige ting’. Erton vidste godt, hvad træneren havde ment med ‘unødvendige ting’. Heldigvis var det ikke noget problem. Erton skubbede til Vito.

„Har vi noget at drikke?“

„Selvfølgelig,“ svarede Vito og trak en drikkebriket frem fra tasken ved siden af sig. „Vil du have Nomi-juice?“

Erton nikkede og tog imod briketten, åbnede den, satte den til læberne og tømte halvdelen i en lang slurk. Nomi-juice var ikke det, der smagte bedst, men det indeholdt en masse vitaminer og næringsstoffer, som hans træner anbefalede ham at få masser af.

„Ahh,“ sukkede han og kom til at kigge på pigen igen. Hvor gammel mon hun var? Han gættede på tretten. Ligesom han selv. Da manden endelig havde fået sat sig ordentligt til rette i sædet, vendte pigen sig om og lænede sig tilbage i sit eget sæde med et lettelsens suk. Først da så Erton mærket i pigens pande.

Ikke et eneste sekund havde Erton tænkt, at hun ikke var et menneske. Hendes bevægelser, hendes måde at tale på, alt ved hende så fuldstændig naturligt og menneskeligt ud. Kun det lovpligtige pandemærke, en prik omkranset af en cirkel, gjorde det muligt at opdage, at hun rent faktisk var en K-10-robot. Man sagde om de nye robotter, at de lignede mennesker på nær en prik. Erton sad og blev klar over, at det i den grad var rigtigt.

Nogle sagde, at mærket var et symbol på brintatomet, det simpleste atom der findes. Andre mente, at det var et symbol på Jordens kredsløb omkring Solen. Andre igen sagde, at det var en skydeskive, og at den dag ville komme, hvor det kunne vise sig at være meget praktisk.

2
Erton, version 2

Pigens isblå øjne fangede Ertons nysgerrige blik, og han skyndte sig at kigge væk. Han tømte briketten i et langt sug, krøllede den sammen og smed den i skraldespanden.

„Kører vi ikke snart?“ mumlede han utålmodigt, og Vito svarede straks: „Jo. Om et minut eller deromkring.“

Røret var altid præcist. Det var et vidt forgrenet underjordisk transportsystem, der strakte sig under hele Newropa. I det samme gik der et blidt stød gennem kabinen, og den satte sig i bevægelse. Foran og bag den sad hundredvis af andre kabiner i forskellige størrelser sammen som perler på en snor og rørte ikke jorden, men blev holdt svævende i luften af supermagneter. De gled ind i en sluse, hvor luften blev suget ud. Så gled de videre ind i selve Røret, der var fuldstændigt lufttomt. Accelerationen var ikke særlig voldsom, men i løbet af kort tid var de oppe i høj fart. Kabinens gennemsigtige buede tag tonede ned og blev helt uigennemsigtigt. Der var alligevel ikke noget at kigge på udenfor.

De havde haft så travlt med at komme af sted, at Erton ikke havde nået at få noget at spise derhjemme. Nu mærkede han en voldsom sult, der kom lige så hurtigt som et nys. Hans mor havde smurt en madpakke, den lå i tasken, men han havde ikke lyst til madpakke. Han skævede til pigen. Robotter var smartere indrettet. De havde ikke brug for hverken mad eller drikke. De skulle heller aldrig på toilettet eller sove. Bare deres batterier var ladet op, så kunne de klare sig helt fint. K-7-robotter som Vito, og dem der var ældre, skulle sluttes til en stikkontakt af og til. En opladning var nok til over en uges drift, men K-8’erne, K-9’erne og de nyeste K-10’ere ladede op trådløst hele tiden og kunne holde strøm meget længe.

Erton rettede sig op i sædet. „Main: mad,“ sagde han, og straks dannede en af plasma-projektorerne i kabinens loft et menukort i luften foran ham.

„Jamen, din mor har …“ forsøgte Vito og holdt tasken frem.

Erton afbrød. „Jeg har lyst til noget andet.“ Han bestilte sin favoritmad: en polynesisk hotdog – en klassiker han aldrig blev træt af – og en chooli med brus.

„Hvad så med madpakken?“ sagde Vito og holdt den frem.

Erton tog den og smed den i skraldespanden.

Pigen spurgte manden, om han ville have noget. Han nikkede, bestilte noget at drikke, og få minutter senere lød der et svagt ding. Bestillingen var ankommet. Pigen åbnede en låge i forhøjningen midt på kabinens gulv og tog en flaske vand op. Manden trak den lille bordplade ud som lå foldet godt sammen inde i hvert sæde og stillede flasken på den. Erton tog sin hotdog og sin chooli og lukkede lågen igen.

„Skal vi spille Plunder?“ spurgte Vito, da Erton havde spist.

„Arh, jeg er vist for træt,“ sukkede Erton og lænede sig tilbage i sædet. Han forsøgte at sove, men alt for mange ting kørte rundt i hovedet på ham. Først og fremmest sliceball-stævnet, og det hyperslice han havde lavet i finalen, som blev kåret til turneringens bedste move. Hver gang han lukkede øjnene, kørte det som en film på indersiden af hans øjenlåg og fik ham til at smile. Det eneste problem var, at hans forældre syntes, han brugte alt for meget tid på sliceball. Han havde måttet kæmpe hårdt for overhovedet at få lov til at komme med til det stævne. Det var endda dem selv, der for fire år siden havde overtalt – nærmest presset – ham til at begynde på det, fordi han var tyk, doven og spillede alt for meget computerspil. Første gang han var til sliceball-træning, var han kommet grædende hjem, fordi han havde fået en lidt for hård tackling. Træneren havde sat ham til at være right guard, netop fordi han var tyk og ikke kunne løbe særlig stærkt. Hans opgave var derfor at forhindre modstandernes slicer i at nå frem til bolden. Han havde også forsøgt og havde stillet sig op foran sliceren, men sliceren bankede lige ind i ham med skulderen først og var fortsat frem mod bolden, som om Erton havde været en myg. Erton derimod fløj gennem luften ude af stand til at skrige, fordi al luft var blevet slået ud af ham.

Ugen efter havde han nægtet at tage til træning. Kun fordi hans forældre lovede, at han ville få lov til at spille et nyt computer-skydespil, som han egentlig ikke var gammel nok til, tog han af sted. Træneren ville endnu en gang have ham til at spille guard. Det nægtede han. Han ville spiller slicer. Træneren havde sagt, at slicere ikke var tykke. Slicere var tynde, hurtige og smarte. Erton havde insisteret, og det viste sig, at han faktisk ikke var helt håbløs som slicer. I hvert fald ikke nær så håbløs som til at spille guard, for slet ikke at tale om at spille builder. Så han fik lov at spille slicer, og hen ad vejen blev han bidt af sporten. Kiloene begyndte at rasle af ham, han blev hurtigere og hurtigere på fødderne, snu var han også, og den dag han blev førsteslicer på tredjeholdet, var hans forældre ved at revne af stolthed.

Det var de så ikke længere. Gang på gang måtte Erton høre på, at de syntes, han brugte for meget tid på sliceball. De mente ikke, han passede sin skole godt nok. Det mente hans lærere i øvrigt heller ikke, og det var rigtigt nok, at Erton havde mistet interessen for skolen, men det var bare blevet umuligt for ham at sidde stille så mange timer ad gangen. Hans krop ville bevæge sig. Den ville løbe, klatre, springe, bruges, og når han tænkte tilbage på dengang, han havde været klassens tykke dreng, fattede han ikke, at han var den samme person. Det var han vel heller ikke. Han havde ændret sig så meget, at det ikke gav mening at sige, at han var den samme som dengang. Han var den nye Erton. Bedre, stærkere, gladere. Erton, version 2. Det kaldte han sig til stævnerne. Erton v2. Navnet fik smilet frem på hans læber igen. Livet var faktisk ikke så tosset lige nu. Hans drøm om at blive kåret til stævnets bedste slicer for andet år i træk var gået i opfyldelse, og han var på vej til sin familie, der var taget i forvejen til et nyt feriecenter ved vestkysten, som de aldrig havde været i før. Et rigtigt hyper feriecenter med en masse aktivitetsmuligheder.

Han åbnede øjnene og studerede pigen, der sad over for ham med sit robotmærke i panden. Hun gjorde ham nysgerrig. En ægte K-10-robot. Den første han havde mødt. Det var virkelig rigtigt, hvad de sagde i reklamerne, K-10’erne bevægede sig 100% som et menneske. Lige så naturligt som enhver af pigerne i hans klasse, som for eksempel Liza Saller der aldrig værdigede Erton et blik. Zit, nu han var kommet til at tænke på Liza, kunne han ikke få hende ud af hovedet igen, men han ville ikke tænke på hende, han ville sove. Det var håbløst. Med et dybt suk puffede han til Vitos arm og sagde: „Okay, så lad os spille Plunder.“

3
Blåt blod

Vito gned sig i hænderne og kaldte et spil frem. En af kabinens plasma-projektorer dannede en spilleplade i luften mellem dem. Vito berørte en lysende knap, der hed ‘settings’, og valgte et random kort, for at ingen af dem skulle få fordelen af at spille på et kort, de kendte bedre end den anden. Så snart han havde gjort det, blev kortet dannet. Små bjerge skød op af pladen. En flod snoede sig frem i en dal, et ørkenområde bredte sig mod syd, små og store byer poppede op rundt omkring på kortet, og skove voksede frem i dalene og på bjergskråningerne. En hel verden voksede frem på et øjeblik. En verden der snart ville blive smadret. For da landskabet var færdigt, blev spillepladen befolket med røde og blå brikker. To hære, der bestod af små kampklædte mænd med vejende faner, skinnende rustninger og blanke våben, stod opmarcheret over for hinanden, klar til kamp. Klar til at erobre verden og plyndre hinandens byer.

„Du er rød,“ sagde Vito. „Blodets farve.“

„Du er blå,“ sagde Erton. „Dødens farve.“

Erton smilede. Det gav ingen mening, men sådan sagde de altid, når de skulle til at begynde på et spil Plunder. Det var noget, Erton havde fundet på engang. Og så gik de i gang. Erton fik en dårlig start. Han førte sin hær rundt om et bjerg for at nå frem til en kampplads, der skrånede nedad mod Vitos hær. Det var altid en fordel at kæmpe oppefra og ned. Bueskytterne gjorde større skade på den måde, og man havde bedre udsigt over fjendens troppebevægelser. Men Vito trak sig meget kontrolleret tilbage og fik hele tiden tyndet en smule ud i Ertons hær med sine angreb over siderne.

Vito spredte sine tropper ud over en bevokset dal, og her stødte de to hære for første gang for alvor sammen. Kampen bølgede frem og tilbage et stykke tid. Erton erobrede et par mindre byer og fik dem hurtigt plyndret og brændt af, men i mellemtiden var det lykkedes for Vito at isolere en tredjedel af Ertons hær, der var kommet lidt bagud i forhold til hovedstyrken. Da Erton opdagede det, bandede han, for han havde ikke råd til at miste så mange soldater. Vito havde mistet flere byer end Erton, men ikke ret mange af sine soldater. Hvis Vito fik udslettet bagtroppen, ville han sikkert vinde spillet.

Erton tænkte, så det knagede. Han var nødt til at sætte alt ind på at redde den isolerede tredjedel af sin hær, og han skulle lige til at sende hele sin hovedstyrke af sted, da han opdagede, at pigen sad og rystede næsten umærkeligt på hovedet. Var det til ham? Han søgte hendes blik, fandt det, og hun rystede igen på hovedet. Havde hun set noget, han ikke havde set? Erton kiggede ned på den lille verden, der lå udbredt foran ham. Han var da nødt til at redde dem, der var faldet bagud. Eneste anden mulighed var at ofre dem, men det … pludselig så han det: ved at ofre dem kunne han formentlig vinde spillet i løbet af kort tid ved at gå direkte mod Vitos hovedstad og indtage den. Vito ville ikke kunne nå tilbage hurtigt nok. Erton blev så overrasket, at han måtte bide sig i læben for ikke at udstøde et grynt af glæde. Han lod Vito tage bagtroppen, marcherede selv mod Vitos hovedstad, og efter en kort, hård kamp var spillet slut.

„Rød vandt,“ sagde Erton tilfreds.

„Jeg troede lige, jeg havde dig,“ surmulede Vito, der åbenbart ikke havde opdaget den hjælp, Erton havde fået.

„Ha!“ udbrød Erton. „Det er problemet med dig, Vito, du mister koncentrationen, når du tror, du er ved at vinde.“

„Ja,“ sukkede robotten og trak på skuldrene. „Jeg trænger til en opgradering.“

„En Plunder-opgradering,“ sagde Erton og berørte det lille kryds i øverste højre hjørne af spillepladen. Bjergene, floden, skovene, de små soldater, der enten lå døde eller stod og jublede med deres små faner og sværd, forsvandt uden en lyd.

Pigen smilede. Erton nikkede til hende som tak for hjælpen.

„Hun er meget intelligent,“ sagde manden pludselig til Erton, der ikke kunne undgå at bemærke stoltheden i hans stemme. Som om han havde talt om sit eget barn.

„Ja,“ sagde Erton. „Det vil jeg godt tro.“

„Er det ikke en fantastisk konstruktion?“ Manden kiggede beundrende, næsten kærligt, på pigen. Hun himlede med øjnene og kiggede væk. „Ud over mærket i panden er der kun én anden måde at afgøre, om det er en robot eller ej,“ sagde manden.

„Sidney-testen?“ sagde Erton.

Manden lo hånligt. „Ha! Nej, det er barnemad for en K-10-robot.“

„Hvordan afgør man det så?“ spurgte Erton.

„Kom,“ sagde manden og rakte ud efter pigens hånd. Hun sukkede og lagde den i hans. „Se,“ sagde manden. „Se, hvor fin huden er. Det er den nyeste teknologi. TrueSkin, kalder vi det. Den er groet af stamceller fra mennesker.“

Erton gloede. Der var endda fine lyse hår på pigens arm.

„Men se nu her,“ sagde manden. Han rakte ned i en af sine lommer og fandt et lille gullighvidt hylster med kunstfærdige udskæringer frem. „Det her,“ sagde han og holdt hylsteret frem, så Erton kunne se det, „er fremtidens robottester.“

Erton studerede hylsteret. Materialet lignede et af hans mors smykker.

„Er det elfenben?“ spurgte han.

Manden nikkede.

Erton vidste, at elfenben i virkeligheden var stykker af elefanters stødtænder. Han vidste også, at den sidste vilde elefant var død et sted i Afrika for kun ti år siden eller noget i den stil. Nu fandtes dyret kun i zoologiske haver rundt omkring. Men hvordan kunne det være en robottester, og hvad skulle man med den? Robotmærket viste jo, hvem der var robotter, og hvem der ikke var.

Manden drejede på hylsterets ene ende, så det delte sig i to. Den ene del udgjorde et håndtag for en nål. En helt almindelig nål. Pigen lagde sin hånd på bordet, og ganske forsigtigt prikkede han hul på hendes pegefinger, mens hun sad og kiggede væk, som om det intet havde med hende at gøre, og hun i øvrigt var bedøvende ligeglad. Det så ud, som om hun havde prøvet det hundrede gange før og ærligt talt var ved at være lidt træt af det. Manden pressede en bloddråbe frem.

„Kan du se?“ sagde han og stirrede som hypnotiseret på bloddråben. „Er det ikke smukt?“

Erton rynkede brynene og lænede sig frem i sædet for bedre at se. Blodet var ikke rødt. Det var blåt.

„Det er nanovæske,“ sagde manden ivrigt og slap pigens hånd. „Grunden til, at den er blå, er, at man fandt ud af, at robotters nanovæske ikke måtte være rød, for hvis noget af væsken lækkede, fik mange mennesker det dårligt, selv hvis nanovæsken stammede fra en robot, der slet ikke lignede mennesker så godt, som nutidens K-10-robotter gør. Men hvis man gjorde væsken blå, var der ingen, der fik det dårligt.“ Han prikkede sig i tindingen med sin ene pegefinger. „Det er psykologi det hele.“ Han stak nålen i hylsteret igen og lagde den på bordpladen.

Erton stirrede på pigen. Hun stak fingeren i munden og smilede til ham. Et eller andet ved smilet fik det til at gyse i ham. Det var ikke en trettenårig piges uskyldige smil. Der var noget voksent og helt forkert ved det. Noget, der slet, slet ikke passede til teenagekroppen. Erton kiggede væk. Det var det, han ikke kunne lide ved piger. Man vidste aldrig helt, hvor man havde dem.

4
Nødknappen

„Du spiller sliceball,“ sagde pigen. Hendes isblå blik holdt Ertons fanget.

Erton bed mærke i, at det ikke var et spørgsmål. Hun havde selvfølgelig for længst fundet alt, hvad der var værd at vide om Erton på nettet. Han ignorerede hende.

„Jeg har aldrig set en sliceballkamp,“ fortsatte hun.

Erton rettede sig lidt op i sædet.

„Jeg forstår ikke, hvad det går ud på,“ sagde hun.

Så kunne Erton ikke holde sig længere. „Det er meget enkelt. Hvert hold består af en slicer, en builder og fire guards. Slicerens opgave er at finde frem til bolden og få den slicet.“

„Det er sådan en underlig bold,“ sagde hun.

Erton lo hånligt. „Rigtige bolde er totalt gammeldags. Bolden er virtuel, altså en lysende rund skive på gulvet. Hele banen er virtuel. Man kan kun spille sliceball i en moderne hal, hvor hele gulvet er én stor skærm.“

„Du spiller slicer,“ sagde hun.

Erton nikkede. „Det er min opgave at skære bolden over.“

„Med hvad?“

„Bare min hånd.“ Han holdt hånden frem for sig, som var den en kniv. „Når man har slicet bolden, er der to bolde i spil, og de kan hver især slices en gang til, så der er fire bolde i spil. De fire bolde kaldes betabolde. Når de bliver slicet, forsvinder de og giver point til slicerens hold. Den sidste bold i spillet er alfabolden. Den giver flest point.“ Nu var han kommet op i omdrejninger og fortsatte ivrigt: „Det svære ved at være slicer er, at modstandernes builder hele tiden sætter forhindringer op i form af uigennemsigtige plasmavægge, der skyder op fra gulvet. Sliceren kan godt gå igennem væggene, men det giver mange minuspoint, og det er …“ Han kom til at kigge på pigen. Hun hørte ikke længere efter. Hun havde lukket sine øjne og reagerede ikke på, at han holdt op med at tale.

Han kiggede spørgende på Vito. Vito trak bare på skuldrene.

Erton sukkede. Hvorfor spurgte hun så, hvis hun alligevel ikke var interesseret? Han sank tilbage i sædet, irriteret på den skide K-10-robot der absolut skulle forsøge at ligne et menneske så meget som muligt. Lukkede øjne. Ha! Vito lukkede aldrig sine øjne. Han gik bare i dvale, og så gik lyset i hans øjne ned på vågeblus for at spare strøm, men det havde heller aldrig været meningen, at Vito skulle ligne et menneske. Han lignede det, han var: En ældre K-7-robot, bygget af metal og kevlar, ledninger og elektronik, som efterhånden var ved at være forældet. De kunne bare ikke nænne at skille sig af med ham. Vito havde været deres husrobot i fire år. Det var ret usædvanligt at have den samme husrobot så længe. Hvert eneste år kom der nye modeller på markedet, der var bedre, klogere, smartere, hurtigere eller noget helt femte, end forrige års modeller. Man kunne godt få overført alt indholdet i den gamle robots hukommelse til en nyere model, men Zapper ville ikke høre tale om det. Han blev helt hysterisk, hver gang nogen bare antydede, at de skulle have en nyere husrobot.

Zapper elskede at klatre, springe og være vild og var engang taget på legeplads sammen med sin mor og Vito. Han fandt ud af, at han kunne springe fra et legestativ over i et andet, og det gjorde han igen og igen. Men et eller andet gik galt. Hætten på hans hættetrøje fik fat i et eller andet og blev hængende. Det samme gjorde Zapper. Hans mor så ikke noget, men det gjorde Vito. Han sprang op, kastede sig frem og fik Zapper løftet op og hætten fri. Da var Zapper allerede ved at blive blå i hovedet. Lægerne sagde, at det havde været tæt på. Hvis ikke Vito havde været vågen, ville Zapper have været død. Derfor holder de fast i Vito. Han var en vigtig del af familiens historie.

Erton gabte igen og kiggede på pigen. Hun så virkelig ud, som om hun sad og sov. Mon robotter som hende drømmer, tænkte han, og hvis de gør, hvad drømmer de så om? Han blinkede tungt. Måske han godt kunne sove nu alligevel. Det var hårdt at holde ferie, det vidste han, men han fik også lyst til at se billeder af feriecentret. Han foldede sit bord ud, stillede det skråt og bevægede en finger let hen over armbåndet om sit venstre håndled, som scannede bordet og lagde et virtuelt usynligt net hen over det. Erton berørte den interaktive touchflade og var online. Ikonen for beskeder fra venner blinkede hidsigt, og Erton skubbede den med en fingerspids ud over kanten af bordet. De kunne vente. Han zappede sig igennem en menu og fandt nogle farvestrålende billeder af feriecentret, der satsede på familier med børn. Heldigvis. De sidste par år havde de været i feriecentre, der var fyldt med gamle mennesker. Der havde stort set ikke været nogen på Zappers og Ertons alder. Den gennemsnitlige levealder i Newropa var efterhånden nået op på 112 år. Det kunne mærkes i feriecentrene, der var fyldte med tilbud om yoga, wellness-massage og termiske bade. Kedeligt, kedeligt, kedeligt. Det var Zapper og Erton i det mindste enige om. I Eden ville det forhåbentlig blive helt anderledes. Der skulle bades, surfes, dykkes, spilles sliceball, leges med Zapper, spises en masse mad, spilles en masse spil. Jo, det var nok bedst at tage en lur. Han lod øjenlågene få deres vilje.

Et stød gik gennem kabinen, og det var så voldsomt, at stødpuderne i sæderne blev udløst, så alle fire i kabinen blev fastholdt i deres sæder.

„Hvad sker der?“ spurgte Erton.

„Aner det ikke,“ svarede manden, der lignede en, der også havde sovet. Hans øjne blev kuglerunde, og han sad og kiggede ud gennem de tonede ruder, uden at kunne se noget som helst.

„Det var hende,“ sagde Vito og pegede på pigen.

„Der hvad?“ spurgte Erton.

„Der trykkede på nødknappen.“

Erton så op på nødknappen i kabinens loft. Den var ganske rigtigt trykket ind.

Manden stirrede overrasket på hende. „Dig?“

Hun nikkede, mens et frækt grin spillede på hendes mund.

Stødpuderne trak sig ind i sæderne igen, og i det samme mærkede Erton tydeligt, at de kørte opad. Det bekymrede ham. Røret havde nødspor, som ledte op til overfladen, for hvis der skete en ulykke nede i Røret, skulle folk selvfølgelig kunne komme ud. Det gode ved Røret var, at det var lufttomt, så der kunne ikke udbryde brand dernede, men der havde været tilfælde, hvor lange kæder af kabiner var stødt ind i hinanden, og folk var omkommet. Det skete meget sjældent, men det skete.

„Hvorfor?“ råbte manden.

Pigen lo, og det undrede Erton en smule, for de fleste robotter var programmeret til at følge deres ejers humør så nogenlunde.

„Nu sker det,“ sagde pigen med et stort grin.

„Hvad?“ gispede manden. „Hvad sker der?“

„Noget spændende.“ Hun rynkede på sin fregnede næse. „Det jeg har ventet på.“

„V… ventet på?“ mumlede manden. Det var, som om hans blik forandrede sig, og han kiggede på pigen med helt nye øjne. Skræmte øjne.

Kabinen bremsede endnu mere, knap så hårdt som før, drejede fra og kørte ind i en sluse med nummeret 9.85. Trykket blev udlignet, og så gled de stille og kontrolleret ud på nødsporet på overfladen, samtidig med at kabinens vinduer blev mere og mere gennemsigtige.

„Hvad sagde jeg,“ sagde pigen. „Er det ikke spændende?“

5
Næste offer

Erton kiggede sig omkring. Der var ingen andre kabiner at se. En mur af træer og buske omgav dem, vild natur som Erton aldrig havde set i virkeligheden før. Nødsporet stod på stolper og var hævet et godt stykke over jorden. Nogle hundrede meter længere fremme kunne han se sporet dykke ned under jorden igen.

Pigen rejste sig og trykkede på knappen, der skød kabinens buede overdel til side.

„Hey!“ udbrød Erton. „Lad være med det. Det er farligt. Måske kører vi videre lige om lidt.“

„Det tror jeg ikke,“ svarede hun.

Erton kiggede på manden. Var han virkelig ligeglad med, at hans robot opførte sig sådan? Åbenbart, for han sagde ingenting. Gjorde ikke noget. Sad bare og stirrede på pigen, men hvorfor så han pludselig så skræmt ud?

Hun trådte helt ud af kabinen. Erton var fuldstændig fuss. Hvad tænkte hun på? Der var mindst fem meter ned til jorden, og det var ikke meningen, at man skulle stå ud der. Der var kun et spinkelt rækværk mellem hende og et dødeligt fald.

„Kom tilbage,“ råbte Erton og rejste sig. „Lige nu!“ Han lænede sig ind over Vito, greb ud efter hende og fik fat i hendes bluse. Med en hurtig bevægelse rev hun sig fri og skubbede så hårdt til ham, at han røg ned i sit sæde og bankede hovedet imod nakkepuden. Heldigt. Havde han ramt noget hårdt, ville han være blevet slået ud. Det fik til gengæld Vito til straks at fare op for at forsvare Erton. Vito var på størrelse med en voksen mand og meget større og stærkere end pigen. Han greb ud efter hende, men hun undveg, sprang op og tog fat med begge hænder omkring hans skinnende hoved og stak sin pegefinger ind i dataporten i Vitos baghoved. Vito havde i mellemtiden fået fat med begge hænder omkring livet på pigen, men nu slap han hende og vendte sig med et ryk om mod Erton.

„Hvorfor slipper du hende?“ råbte Erton. „Stands hende. Få hende herind igen, inden vi kører!“

Vitos venstre arm skød frem, greb Erton i kraven og løftede ham op fra sædet, som var han et fnug. Den højre næve var knyttet, klar til slag.

„Vito!“ skreg Erton. „Hvad laver du? Slip mig!“

Samtidig vendte pigen sig mod manden. „Neeej!“ skreg han og trak en pistol frem. „Hold dig væk!“ Han sigtede på pigen, der i det samme dukkede sig, kastede sig frem og slog til mandens arm med pistolen, netop som han trak på aftrækkeren. Der lød et højt knald, og kuglen gik tværs igennem Vitos hoved. Vito sank øjeblikkeligt sammen over pigen, der måtte slippe sit tag i manden. Erton dumpede ned i sit sæde, mens manden fægtede rundt med pistolen, fuldstændig ude af kontrol. „Gå væk! Lad mig være!“ skreg han og skød igen, to gange, men ramte Vito og ikke pigen.

Pigen fik Vitos tunge krop skubbet væk, smilede og slog hurtigt ud med hånden. Hun ramte pistolen, der fløj i en stor bue ud af kabinen.

„Hvad gør du?“ skreg manden.

Pigen svarede ikke. Smilede bare.

„Er det den lyse nat?“ hvinede manden.

Pigens smil forsvandt øjeblikkeligt. „Den lyse nat? Hvad ved du om den?“

Pigen lignede en, der havde det fantastisk sjovt. Som et barn der var dybt optaget af en ny spændende leg.

Manden pressede sig helt op i sædets hjørne. „E… er det Paul? Er det ham, der står bag?“

Pigen lænede sig længere ind over manden. Han sparkede ud efter hende. Hun undveg. Han sparkede med det andet ben. Hun undveg igen.

„Hvad sker der?“ råbte Erton, der stadig var chokeret over, at Vito havde set ud, som om han skulle lige til at slå ham til grød. Det gav jo ingen mening. Ingen mening overhovedet. Manden kylede sin vandflaske efter pigen uden at ramme, så opdagede han, at han holdt det hvide elfenbenshylster i den anden hånd og kylede det fra sig. Det ramte Erton lige i brystet.

Manden fik skubbet sig op ad sidevæggen og helt ud af kabinen. Han landede på nødsporet med et tungt bump, kom på benene og satte i løb hen ad nødsporet. Pigen sprang over på hans tomme sæde, brugte det nærmest som en trampolin og fløj op over kabinens side. Hun landede elegant på nødsporet og satte efter manden. Han havde et lille forspring, men pigens tynde ben med de stribede gamacher piskede af sted, det var tydeligt, at hun hurtigt ville indhente ham. Erton rejste sig i sædet og kiggede hen over kabinens ryg.

„Hey!“ råbte han. „Stop så! Er I blevet sindssyge?“ Han opdagede elfensbenshylsteret i sin ene hånd og stak det i lommen, mens han så pigen indhente manden og tackle ham, så han bankede ned mod nødsporets hårde beton med ansigtet først. Pigen kastede sig over ham. Hun trak noget blankt, langt og smalt op af den ene støvle, og stak det i brystet på manden, der skreg. Skriget forstummede pludseligt, og manden blev liggende helt stille. Erton stod med åben mund og store øjne. Var det en eller anden form for prank? Hang der en kameradrone i luften et eller andet sted og optog det hele? Ville han kunne se sig selv på nettet om et lille øjeblik i en video, der i løbet af et par timer ville få millionvis af views og gøre ham til grin i hele verden? Dagens videotåbe. Et eller andet sagde ham, at det ikke var sådan, det var. Vito var ramt af flere skud, det var der ingen tvivl om, og mandens skrig havde været for virkeligt.

„Det her sker,“ mumlede han for sig selv. „Det her sker virkelig.“ Men det kunne ikke lade sig gøre. Det var umuligt! En robot kunne ikke dræbe et menneske. Og alligevel så han pigen – robotten – stikke manden ihjel og skubbe ham ud over rækværket, og alligevel havde Vito – hans bedste ven – vendt sig imod ham og … nej, det var for uudholdeligt at tænke på. For ufatteligt. Det gav ingen mening.

Erton skulle lige til at tilkalde hjælp over nettet, da han så pigen vende sig om og kigge på ham med et nærmest sultent blik. Hun grinede over hele sit fregnede fjæs, og i det øjeblik gik det op for ham, at han ville blive det næste offer.

Dødshacket

Søren Jessen

1. e-bogsudgave 2014

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Mette Breth Klausen

ISBN 978-87-02-15841-0

© Søren Jessen og Gyldendal 2014

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk
www.soerenjessen.com