Alice Munro

Min ungdomsveninde
(Prøve)

Gyldendal

MIN UNGDOMSVENINDE

MED TAK TIL R.J.T.

En overgang drømte jeg om min mor, og selv om detaljerne i drømmen varierede, så var overraskelsen i den altid den samme. Drømmen holdt op, sikkert fordi dens forhåbning var for gennemskuelig, dens tilgivelse for let.

I drømmen havde jeg samme alder, som jeg havde i virkeligheden, levede det liv, som jeg levede i virkeligheden, og pludselig opdagede jeg, at min mor stadig var i live. (Faktisk døde hun, da jeg var i begyndelsen af tyverne og hun i begyndelsen af halvtredserne). Somme tider stod jeg i vores gamle køkken, hvor min mor var ved at rulle tærtebunde ud på køkkenbordet eller vaske op i den ramponerede, flødefarvede opvaskebalje med den røde kant. Men andre gange mødte jeg hende på gaden, steder hvor jeg ikke ville vente at se hende. Hun kunne for eksempel komme gående gennem en smuk hotelvestibule eller stå i kø i lufthavnen. Hun så godt ud – ikke ligefrem ungdommelig, ikke helt uberørt af den lammende sygdom, der havde hende i sin magt i mere end ti år, inden hun døde, men dog så meget bedre end jeg huskede, at jeg blev forbløffet. Åh, min ene arm ryster bare lidt, sagde hun, og mit ansigt er lidt stift i den ene side. Det er irriterende, men jeg klarer mig.

På den måde genvandt jeg det, som jeg havde mistet i mit vågne liv – min mors livlige ansigt og stemme, fra tiden før hendes halsmuskler stivnede, og en sorgfuld, upersonlig maske lagde sig over hendes træk. Hvordan havde jeg dog kunnet glemme det, tænkte jeg i drømmen – hendes henkastede humor, ikke ironisk, men munter, letheden, utålmodigheden og selvsikkerheden? Jeg sagde altid, at jeg var ked af, at det var så længe siden, jeg havde besøgt hende – og mente ikke, at jeg havde dårlig samvittighed, men at jeg var ked af, at jeg havde gået rundt med et skræmmebillede i tankerne i stedet for denne virkelighed – og det mærkeligste, venligste ved det hele var for mig hendes prosaiske svar.

Nå ja, sagde hun, bedre sent end aldrig. Jeg var sikker på, jeg ville møde dig en skønne dag.

Da min mor var ung med et blødt, skælmsk ansigt og blanke, uigennemsigtige silkestrømper på de buttede ben (jeg har set et fotografi af hende sammen med hendes elever), blev hun ansat som lærerinde på en skole med kun ét klasseværelse, Grieves-skolen i Ottawadalen. Skolen lå i et hjørne af jorden til den gård, som tilhørte familien Grieves – en vældig god gård for den egn. Veldrænede marker uden noget af det præcambriske skjold til at stikke op gennem jordlaget, en lille piletræskantet flod langs med dem, en sumakbusk, bjælkelader og et stort, uudsmykket hus, hvis trævægge aldrig var blevet malet, men overladt til vind og vejr. Og når træ bliver overladt til vind og vejr i Ottawadalen, sagde min mor, jeg ved ikke hvorfor, men så bliver det ikke gråt, det bliver sort. Det må være noget i luften, sagde hun. Hun talte ofte om Ottawadalen, hvor hun stammede fra – hun var vokset op omkring tredive kilometer fra Grieves-skolen – på en dogmatisk, mystificeret måde og understregede de ting ved den, der adskilte den fra alle andre steder på jorden. Huse bliver sorte, ahornsirup har en smag, som ingen ahornsirup produceret andetsteds kan leve op til, bjørne lunter rundt inden for synsvidde af gårdene. Selvfølgelig blev jeg skuffet, da jeg omsider fik stedet at se. Det var slet ikke nogen dal, hvis man dermed mener en lavning mellem bakker; det var en blanding af flade marker og lave klipper og tæt buskads og små søer – et rodet, forvirret landskab uden nogen afslappet harmoni og umiddelbart ikke let at beskrive.

Bjælkeladerne og de umalede huse, som er almindelige for fattige gårde, var i familien Grieves’ tilfælde ikke udtryk for fattigdom, men for en holdning. De havde pengene, men de brugte dem ikke. Det fortalte lokalbefolkningen i hvert fald min mor. Familien Grieves arbejdede hårdt, og de var langtfra uvidende, men de var meget bagstræberiske. De havde hverken bil eller elektricitet eller telefon eller traktor. Nogle mente, at dette skyldtes, de var cameroniere – de var de eneste i skoledistriktet med den religion – men faktisk forbød deres kirke (som de altid selv kaldte den reformerte presbyterianske) hverken maskiner eller elektricitet eller nogen opfindelse af den art, kun kortspil, dans, biografture og, om søndagen, enhver aktivitet der ikke var religiøs eller uundgåelig.

Min mor kunne ikke forklare, hvem cameronierne var, eller hvorfor de blev kaldt sådan. En eller anden sær religion fra Skotland, sagde hun fra sin lydige og sorgløse anglikanismes ophøjethed. Lærerinden blev altid indlogeret hos familien Grieves, og min mor var lidt skræmt ved tanken om at skulle bo i det sorte træhus med dets lammede søndage og petroleumslamper og primitive ideer. Men på det tidspunkt var hun forlovet, hun ville hellere arbejde på sit udstyr end fare rundt på landet og more sig, og hun regnede med at kunne tage hjem hver tredje søndag. (Hos familien Grieves måtte man om søndagen godt tænde op for at få varme, men ikke for at lave mad, man måtte ikke engang koge en kedel vand til te, og man kunne hverken skrive et brev eller daske en flue. Men det viste sig, at min mor var undtaget fra disse regler. „Nej, nej,“ sagde Flora Grieves leende til hende. „Det gælder ikke dig. Du skal bare gøre, som du plejer.“ Og efter nogen tid var min mor og Flora blevet så gode veninder, at hun ikke engang rejste hjem de søndage, hun havde planlagt).

Flora og Ellie Grieves var de to søstre, der var tilbage af familien. Ellie var gift med en mand ved navn Robert Deal, som boede på gården og drev den, men det havde ikke ændret dens navn til Deal i nogens bevidsthed. Af den måde folk omtalte Grieves-søstrene og Robert Deal på, havde min mor forventet, at de i hvert fald var midaldrende, men Ellie, den yngste søster, var kun omkring tredive, og Flora syv-otte år ældre. Robert Deal var vel et sted midt imellem.

Huset var opdelt på en uventet måde. Ægteparret boede ikke sammen med Flora. Da de blev gift, havde hun givet dem dagligstuen og spisestuen, soveværelserne ud mod vejen, trappen og vinterkøkkenet. Det var ikke nødvendigt med en afgørelse om badeværelset, for sådan et var der ikke. Flora havde sommerkøkkenet med de blotlagte spær og nøgne murstensmure, det gamle spisekammer, som var indrettet til en smal spisestue og dagligstue, samt de to soveværelser ud mod haven, hvoraf det ene var min mors. Lærerinden var indkvarteret hos Flora i den dårligste del af huset. Men det havde min mor ikke noget imod. Hun foretrak fra starten Flora og Floras munterhed for stilheden og sygeværelsesstemningen i den anden del af huset. På Floras domæne var det ikke engang sådan, at alle fornøjelser var forbudt. Hun havde et crokinole-bræt – hun lærte min mor at spille.

Opdelingen var selvfølgelig blevet foretaget i forventning om, at Robert og Ellie ville få børn, så de ville få brug for pladsen. Dette var ikke sket. De havde været gift mere end en halv snes år, men havde ikke fået et levendefødt barn. Gang på gang var Ellie blevet gravid, men to børn havde været dødfødte, og resten havde hun aborteret. I løbet af det første år min mor boede der, var det, som om Ellie opholdt sig mere og mere i sengen, og min mor tænkte, at hun nok var gravid igen, men det blev ikke nævnt. Den slags mennesker ville ikke nævne det. Man kunne heller ikke se det på Ellie, når hun stod op og gik omkring, for hendes krop var udpint og ødelagt med hængebryster. Der hang en lugt af sygeseng ved hende, og hun var barnligt bekymret for alting. Flora passede hende og gjorde alt arbejdet. Hun vaskede alt tøjet og gjorde rent i alle værelser og tilberedte maden, der blev serveret i begge afdelinger af huset, foruden at hun hjalp Robert med malkningen og centrifugeringen. Hun var oppe før daggry og blev tilsyneladende aldrig træt. I løbet af det første forår min mor var der, blev der iværksat en større hovedrengøring, hvor Flora selv kravlede op og ned ad stigerne, tog forsatsvinduerne ned, vaskede dem og satte dem væk, bar alle møblerne ud af det ene værelse efter det andet, så hun kunne skure træværket og fernisere gulvene. Hun vaskede alle tallerkener og glas, der stod i skabene og måtte formodes at være rene i forvejen. Hun skoldede hver eneste gryde og ske. Hun var besat af sådan en virketrang og energi, at hun næsten ikke kunne sove – min mor vågnede ved lyden af komfurrør, der blev taget ned, eller kosten der, indpakket i et viskestykke, slog ud efter de sodede spindelvæv. Ind ad de pudsede, gardinløse vinduer strømmede et ubarmhjertigt lys. Renligheden hærgede. Min mor sov nu på lagner, som var blevet bleget og stivet, og som gav hende udslæt. Syge Ellie klagede dagligt over lugten af fernis og rengøringsmidler. Floras hænder var hudløse. Men hendes humør var stadig i top. Hendes tørklæde og forklæde og Roberts posede overall, som hun iførte sig, når hun skulle kravle på stiger, fik hende til at minde om en komiker – munter, uforudsigelig.

Min mor kaldte hende en hvirvlende dervish.

„Du er en veritabel hvirvlende dervish,“ sagde hun, og Flora standsede op i sit arbejde. Hun ville vide, hvad det betød. Og min mor forklarede hende det, selv om hun var lidt bange for, at det ville støde an mod fromheden. (Ikke direkte fromhed – det kunne man ikke kalde det. Religiøs strenghed). Det gjorde det selvfølgelig ikke. Der var intet ubehageligt eller selvtilfreds årvågent i Floras religiøsitet. Hun frygtede ikke hedninge – hun havde altid boet midt iblandt dem. Hun kunne godt lide tanken om at være en dervish og gik ind for at fortælle sin søster det.

„Har du hørt, hvad lærerinden siger, at jeg er?“

Flora og Ellie var begge mørkhårede med mørke øjne, og de var høje med smalle skuldre og lange ben. Ellie var selvfølgelig et vrag, men Flora var stadig overordentlig rank og yndefuld. Hun kunne se ud som en dronning, sagde min mor – selv når hun kørte til byen i den hestevogn, de havde. Til kirke brugte de en jumbe eller en slæde, men når de kørte til byen, medbragte de ofte sække med uld – de havde nogle får – eller grøntsager, som de skulle sælge, og de skulle have forsyninger med hjem. Denne tur på nogle kilometer foretog de ikke særlig ofte. Robert sad på bukken og kørte vognen – Flora kunne udmærket køre en hestevogn, men det hørte sig til, at manden gjorde det. Flora stod bagi og holdt fast i sækkene. Hun kørte til byen og tilbage igen stående, mens hun ubesværet holdt balancen, og med sin sorte hat på hovedet. Næsten lattervækkende, men ikke helt. En sigøjnerdronning, syntes min mor, at hun lignede, med det sorte hår og huden, der altid virkede lidt solbrændt, og den føjelige og ligefremme sindsro. Selvfølgelig manglede hun guldørenringene og det farvestrålende tøj. Min mor misundte hende hendes slankhed og hendes kindben.

Da min mor om efteråret vendte tilbage til sit andet år som lærer, fik hun at vide, hvad der var i vejen med Ellie.

„Min søster har en svulst,“ sagde Flora. Dengang var der ingen, der talte om kræft.

Det havde min mor hørt før. Folk havde haft mistanke om det. Min mor kendte efterhånden mange af egnens beboere. Hun havde sluttet et særlig nært venskab med en ung dame, der arbejdede på posthuset; hun skulle være en af min mors brudepiger. Historien om Flora og Ellie og Robert – eller så meget, folk nu vidste om den – var blevet fortalt i diverse udgaver. Min mor følte ikke, at hun lyttede til sladder, for hun var altid på vagt over for nedsættende bemærkninger om Flora – det ville hun ikke finde sig i. Men den slags var der ikke noget af. Alle sagde, at Flora havde været en engel. Selv når hun gik til yderligheder som i opdelingen af huset – selv da var hun en engel.

Robert var begyndt at arbejde hos familien Grieves, et par måneder før pigernes far døde. De kendte ham i forvejen, fra kirken. (Åh, den kirke, sagde min mor, som havde været der en enkelt gang, af nysgerrighed – den triste bygning flere kilometer på den anden side af byen, uden hverken orgel eller klaver og med almindeligt glas i vinduerne, en affældig gammel præst med timelange prædikener og en mand, der anslog en stemmegaffel inden sangen). Robert var kommet hertil fra Skotland og var på vej vestover. Han havde gjort ophold hos slægtninge eller bekendte, medlemmer af den sparsomme menighed. Sikkert for at tjene penge begyndte han at arbejde hos familien Grieves. Inden længe var han og Flora forlovede. De kunne ikke gå til bal eller kortspil som andre par, men de gik lange ture. Chaperonen var – uofficielt – Ellie. Dengang havde Ellie været en rigtig plageånd, en langhåret, næsvis, barnlig pige fuld af boblende energi. Hun løb op ad bakkerne og knækkede kongelysstilkene med en kæp, mens hun råbte og sprang omkring og foregav at være en kriger til hest. Det eller hesten selv. På dette tidspunkt var hun femten-seksten år gammel. Flora var den eneste, der kunne styre hende, og som regel lo Flora bare ad hende, fordi hun var for vant til hende til at spekulere på, om hun var helt vel forvaret. De holdt utrolig meget af hinanden. Ellie var, med sin lange, ranglede krop, sit lange, blege ansigt, som en kopi af Flora – en af dem man ofte ser i familier, når én persons kønne udseende forvandles til en andens grimme – eller næsten grimme – på grund af noget sjusket eller overdrevent i trækkene eller farverne. Men det var Ellie ikke jaloux over. Hun elskede at rede Floras hår og sætte det op. De morede sig altid kosteligt, når de vaskede hår på hinanden. Ellie trykkede sit ansigt mod Floras hals, som et føl nusser sin mor. Så da Robert friede til Flora, eller Flora til ham – ingen vidste, hvordan det hang sammen – måtte Ellie indbefattes. Hun så ikke ud til at bære nag til Robert, men hun fulgte efter dem og passede dem op på deres spadsereture; hun overraskede dem fra sit skjulested bag buske eller sneg sig hen bag dem så stille, at hun kunne puste dem i nakken. Andre så hende gøre det. Og de hørte om hendes drillerier. Hun havde altid været en frygtelig drillepind, og somme tider havde det givet hende ballade med faderen, men Flora havde beskyttet hende. Nu lagde hun tidsler i Roberts seng. Hun dækkede til ham ved bordet med kniv og gaffel byttet om. Hun byttede om på malkespandene, så han fik den gamle med hul i. Måske for Floras skyld fandt Robert sig i det.

Faderen havde fået Flora og Robert til at lade et år gå inden brylluppet, og da han døde, rykkede de det ikke frem. Robert blev boende i huset. Ingen vidste, hvordan de skulle fortælle Flora, at dette var forargende, eller virkede forargende. Flora ville bare spørge hvorfor. I stedet for at rykke brylluppet frem udskød hun det – fra foråret til tidligt på efteråret, så der ville gå et helt år mellem det og faderens død. Et år fra bryllup til begravelse – det forekom hende passende. Hun stolede fuldt og fast på Roberts tålmodighed og sin egen renhed.

Og det kunne hun åbenbart roligt gøre. Men i løbet af vinteren begyndte balladen. Med at Ellie kastede op, græd, løb ud og gemte sig på høloftet, hylede når de fandt hende og trak hende frem, sprang ned på staldgulvet, løb rundt i ring, rullede sig i sneen. Ellie var gået fra forstanden. Flora måtte tilkalde lægen. Hun fortalte ham, at hendes søsters menstruation var gået i stå – gjorde det ophobede blod hende mon vanvittig? Robert måtte fange hende og binde hende, og i fællesskab lagde han og Flora hende i seng. Hun ville ikke tage føde til sig, men slog bare med hovedet fra side til side, mens hun hylede. Det så ud, som om hun ville dø uden at have genvundet talens brug. Men på en eller anden måde kom sandheden for en dag. Ikke fra lægen som ikke kunne komme tæt nok på hende til at undersøge hende, sådan som hun slog om sig. Det var sikkert Robert, der tilstod. Omsider fik Flora nys om sandheden, den trængte gennem al hendes ædelmodighed. Nu måtte der holdes bryllup, bare ikke det der havde været planlagt.

Ingen kage, intet nyt tøj, ingen bryllupsrejse, ingen lykønskninger. Kun et skamfuldt hastebesøg i præstegården. Nogle af de mennesker, der så navnene i avisen, troede, at redaktøren havde forvekslet søstrene. De mente, det måtte være Flora. Et hastebryllup for Flora! Men nej – det var Flora, der pressede Roberts jakkesæt – det måtte det have været – og fik Ellie ud af sengen og vaskede hende og gjorde hende præsentabel. Det måtte have været Flora, der plukkede en pelargonie fra potteplanten og satte den fast på søsterens kjole. Og Ellie flåede den ikke af. Nu var Ellie lammefrom, hun hverken slog om sig eller græd. Hun lod Flora gøre sig i stand, hun lod sig gifte, hun var aldrig vild igen efter den dag.

Flora delte huset op. Hun hjalp selv Robert med at bygge de nødvendige skillevægge. Barnet var fuldbårent – ingen foregav, at det kom for tidligt – men det var dødfødt efter en lang, voldsom fødsel. Måske havde Ellie beskadiget det, da hun sprang ned fra høloftbjælken og rullede rundt i sneen og slog på sig selv. Og selv om hun ikke havde gjort det, ville folk have forventet, at noget gik galt, enten med det barn eller måske et der kom senere. Gud uddelte sin straf for hasteægteskaber – ikke bare presbyterianere, men næsten alle havde den opfattelse. Gud belønnede liderlighed med døde spædbørn, idioter, hareskår og visnede lemmer og klumpfødder.

I dette tilfælde fortsatte straffen. Ellie havde den ene abort efter den anden, fik så endnu et dødfødt barn og havde derefter flere aborter. Hun var konstant gravid, og graviditeterne var fulde af opkastningsanfald, der varede i dagevis, hovedpine, mavesmerter, svimmelhedsanfald. Aborterne var lige så smertefulde som fuldbårne fødsler. Ellie kunne ikke gøre sin del af arbejdet. Hun gik rundt og klamrede sig til stole. Hendes lammede tavshed gik over, og hun blev en, der altid beklagede sig. Hvis nogen kom på besøg, talte hun om det særlige ved sine hovedpineanfald eller beskrev sin sidste besvimelse, eller kom sågar – når der var mænd til stede, eller ugifte piger og børn – med blodige detaljer angående det, som Flora kaldte hendes „skuffelser“. Når folk skiftede emne eller trak børnene væk, blev hun gnaven. Hun forlangte ny medicin, hånede lægen, hakkede på Flora. Hun anklagede Flora for at vaske op under en masse klirren og skramlen, i trods, for at trække hende – Ellie – i håret, når hun redte det, for af nærighed at give hende en blanding af sirup og vand i stedet for hendes rigtige medicin. Uanset hvad hun sagde, beroligede Flora hende. Alle, der havde været i huset, kunne fortælle en sådan historie. Flora sagde: „Hvor er min lille pige henne? Hvor er min Ellie? Det her er ikke min Ellie, det er en gnavpotte, der er kommet herind i stedet for hende!“

Når Flora vinteraftener kom ind efter at have hjulpet Robert i stalden, vaskede hun sig og skiftede tøj, og så gik hun ind ved siden af og læste for Ellie. Min mor måtte gerne gå med, hvis hun havde lyst, og medbringe det sytøj, hun nu var i gang med, et eller andet til sit udstyr. Ellies seng var stillet op i den store spisestue, hvor der hang en gasllampen over bordet. Min mor sad på den ene side af bordet og syede, og Flora sad på den anden side og læste højt. Somme tider sagde Ellie: „Jeg kan ikke høre, hvad du siger.“ Og hvis Flora holdt en lille pause, sagde Ellie: „Jeg sover ikke endnu.“

Hvad læste Flora? Historier om livet i Skotland – ikke klassikere. Historier om spilopmagere og sjove bedstemødre. Den eneste titel, min mor kunne huske, var Wee Macgregor. Hun havde svært ved at følge med i historierne og le, når Flora lo, og Ellie klynkede, fordi meget af det var på skotsk dialekt eller blev læst med den udprægede accent. Det overraskede hende, at Flora var i stand til det – for sådan talte Flora ikke normalt, overhovedet.

(Men måske var det sådan, Robert talte? Måske er det derfor, min mor aldrig gentager noget, Robert sagde, aldrig lader ham bidrage til scenen. Han må have været der, han må have siddet i den samme stue. De varmede kun husets primære opholdsrum op. Jeg forestiller mig ham sorthåret, bredskuldret, med kræfter som en arbejdshest og samme dystre, tøjlede skønhed).

Så sagde Flora: „Det var nok af den for i aften.“ Hun tog en anden bog, en gammel bog som var skrevet af en prædikant af deres tro. I den stod der ting, som min mor aldrig havde hørt før. Hvilke ting? Det kunne hun ikke sige. Alle de ting der udgjorde deres groteske gamle religion. Den fik Ellie til at falde i søvn eller til at lade, som om hun var faldet i søvn, efter et par sider.

Alle de overordnede tanker om de udvalgte og de fordømte, må min mor have ment – alle argumenterne for illusionen om og nødvendigheden af en fri vilje. Fortabelse og usikker frelse. Tortur, nederlag, men for nogle en uimodståelig opsummering af forbundne og modstridende ideer. Min mor kunne godt modstå det. Hendes tro var afslappet, hendes sind på det tidspunkt robust. Ideer var ikke noget, hun nogen sinde havde følt nysgerrighed over.

Men hvad var det dog for noget, spurgte hun (tavst), at læse for en døende kvinde? Dette var det tætteste, hun kom på at kritisere Flora.

Svaret – at det var det eneste, hvis man troede på det – faldt hende åbenbart aldrig ind.

Om foråret kom der en sygeplejerske. Det var sådan, man gjorde dengang. Folk døde hjemme, og en sygeplejerske flyttede ind for at tage sig af det.

Sygeplejersken hed Audrey Atkinson. Hun var en kraftig kvinde med korsetter så stive som tøndebånd, onduleret hår i samme farve som messinglysestager, en mund formet af læbestift uden om dens eget knebne omrids. Hun kom kørende ind på gårdspladsen i bil – hendes egen bil, en grøn cabriolet, skinnende og elegant. Nyheden om Audrey Atkinson og hendes bil bredte sig hurtigt. Spørgsmål blev stillet. Hvor havde hun pengene fra? Havde en eller anden rig tåbe ændret sit testamente til fordel for hende? Havde hun presset ham? Eller bare selv taget en stak pengesedler under madrassen? Kunne man stole på hende?

Hendes bil var den første, der nogen sinde holdt på familien Grieves’ gårdsplads natten over.

Audrey Atkinson sagde, at hun aldrig var blevet kaldt ud for at passe nogen i så primitivt et hus. Hun fattede ikke, sagde hun, hvordan man kunne leve under sådanne forhold.

„Og det er ikke engang, fordi de er fattige,“ sagde hun til min mor. „Er det vel? Det kunne jeg forstå. Og det er heller ikke på grund af deres religion. Men hvad er det så? De er ligeglade!“

Først prøvede hun at fedte sig ind hos min mor, som om de var naturlige allierede på dette åndsformørkede sted. Hun talte, som om de var jævnaldrende – begge chikke, intelligente kvinder som kunne lide at more sig og havde en moderne tankegang. Hun tilbød min mor at lære hende at køre. Hun tilbød hende cigaretter. Min mor var mere fristet af tanken om at lære at køre bil, end hun var af cigaretterne. Men hun sagde nej, hun ville vente, til hendes mand lærte hende det. Audrey Atkinson hævede sine rødblonde øjenbryn mod min mor bag Floras ryg, og min mor blev rasende. Hun syntes endnu dårligere om sygeplejersken, end Flora gjorde.

„Jeg vidste, hvordan hun var, og det gjorde Flora ikke,“ sagde min mor. Hun mente, at hun havde fornemmet et billigt liv, måske sågar udskænkningssteder og moralsk angribelige mænd, noget med at være hård i filten, som Flora ikke var verdslig nok til at bemærke.

Flora kastede sig igen ud i hovedrengøringen. Hun bredte gardinerne ud på rammer, hun bankede tæpperne på tørresnoren, hun løb op ad trappestigen for at kaste sig over støvet på gesimserne. Men søster Atkinsons beklagelser lagde hende ustandselig hindringer i vejen.

„Kunne vi mon få lidt mindre løben og skramlen?“ sagde søster Atkinson med fornærmende høflighed. „Jeg spørger udelukkende af hensyn til min patient.“ Hun omtalte altid Ellie som „min patient“ og lod, som om hun var den eneste, der beskyttede hende og krævede respekt for hende. Men selv viste hun ikke Ellie nogen særlig respekt. „Opseda,“ sagde hun for eksempel, når hun trak det stakkels væsen op på puden. Og hun sagde til Ellie, at hun ikke ville finde sig i beklagelser og klynkeri. „Det gør kun alting værre for dig selv,“ sagde hun. „Og det får bestemt ikke mig til at komme hurtigere. Du kan lige så godt lære at beherske dig.“ Hendes udbrud over Ellies liggesår havde karakter af skældud, som om de bragte yderligere skam over huset. Hun forlangte cremer, salver, dyr sæbe – de fleste utvivlsomt til at beskytte sin egen hud, som hun hævdede led under det hårde vand. (Hvordan kunne det være hårdt, spurgte min mor hende – og gik i brechen for husets beboere når ingen andre ville – hvordan kunne det være, hårdt, når det kom lige fra regntønden?)

Søster Atkinson ville også have fløde – hun sagde, at de skulle beholde noget, ikke sælge det hele til mejeriet. Hun ville gerne lave nærende supper og buddinger til sin patient. Og hun lavede skam også buddinger og fromager, af poser med færdigblandede ingredienser som aldrig før havde fået lov at komme inden for dørene i dette hus. Min mor var overbevist om, at hun spiste dem alle sammen selv.

Flora læste stadig for Ellie, men nu var det kun korte stykker fra Bibelen. Når hun var færdig og rejste sig, forsøgte Ellie at klamre sig til hende. Ellie græd, somme tider kom hun med latterlige beklagelser. Hun sagde, at der stod en ko med horn udenfor og forsøgte at komme ind i stuen og slå hende ihjel.

„Den slags tanker får de ofte,“ sagde søster Atkinson. „De må ikke give efter for hende, for så plager hun Dem dag og nat. Sådan er de, de tænker kun på sig selv. Når jeg er her alene med hende, opfører hun sig helt pænt. Jeg har slet ingen problemer. Men når De har været herinde, har jeg problemer igen, fordi hun har set Dem, og det gør hende oprevet. De ønsker ikke at gøre mit job vanskeligere end højst nødvendigt, vel? Jeg mener, De tilkaldte mig vel for, at jeg skulle tage mig af det, ikke?“

„Ellie, søde Ellie, jeg er nødt til at gå,“ sagde Flora, og til sygeplejersken sagde hun: „Jeg forstår. Jeg forstår godt, at De er nødt til at bestemme, og jeg beundrer Dem, jeg beundrer Dem for det arbejde, De gør. De er nødt til at udvise så meget tålmodighed og venlighed i Deres arbejde.“

Min mor spekulerede over dette – var Flora virkelig så blind, eller håbede hun ved denne ufortjente ros at formane søster Atkinson til at udvise den tålmodighed og venlighed, hun ikke var i besiddelse af? Søster Atkinson var for tykhudet og selvglad til, at sådan et fif ville virke.

„Det er i sandhed et hårdt arbejde, og der er ikke mange, der kan klare det,“ sagde hun. „Det er ikke som sygeplejersker på hospitaler, hvor alting ligger parat til dem.“ Hun havde ikke tid til at snakke mere – hun forsøgte at finde et program med dansemusik på sin transistorradio.

Min mor havde travlt med den afsluttende eksamen og årsprøverne på skolen. Hun var ved at gøre sig klar til sit bryllup i juli. Veninder kom i bil for at køre hende til syersken, til selskaber, ud for at vælge indbydelseskort og bestille kagen. Syrenerne sprang ud, aftenerne blev længere, fuglene var vendt tilbage og byggede reder, min mor blomstrede under alles opmærksomhed, rede til at begive sig ud i ægteskabets herligt højtidelige eventyr. Hendes kjole skulle have applikationer af silkeroser, hendes slør holdes på plads af et net med sandperler. Hun tilhørte den første generation unge kvinder, der selv sparede op til deres bryllup – langt mere elegant end deres forældre ville have haft råd til.

Den sidste aften kom hendes veninde fra posthuset for at køre hende derfra med alt hendes tøj og hendes bøger og de ting, hun havde syet til sit udstyr, og de gaver, hendes elever og andre havde givet hende. Det hele blev læsset ind i bilen under en masse hurlumhej og latter. Flora kom ud og hjalp til. Det her med at blive gift er endnu besværligere, end jeg havde troet, sagde Flora leende. Hun gav min mor en lysedug, som hun havde hæklet i hemmelighed. Søster Atkinson kunne ikke holdes uden for en så vigtig begivenhed – hun gav en sprayflaske med eau de cologne. Flora stillede sig på skråningen ved siden af huset for at vinke farvel. Hun var blevet inviteret til brylluppet, men havde selvfølgelig sagt, at hun ikke kunne komme, hun kunne ikke „gå ud“ på et sådant tidspunkt. Det sidste, min mor nogen sinde så af hende, var den enlige, energisk vinkende skikkelse iført rengøringsforklæde og tørklæde på den grønne skråning ved den sorte husmur i aftenlyset.

„Nå, men nu får hun måske det, hun skulle have haft i første omgang,“ sagde veninden fra posthuset. „Nu kan de måske gifte sig. Er hun for gammel til at få børn? Hvor gammel er hun egentlig?“

Min mor syntes, det var en grusom måde at tale om Flora på, og svarede, at det vidste hun ikke. Men hun måtte indrømme over for sig selv, at hun havde tænkt nøjagtig det samme.

Da min mor var blevet gift og flyttet ind i sit ny hjem næsten fem hundrede kilometer borte, fik hun et brev fra Flora. Ellie var død. Hun var død stærk i troen, sagde Flora, og taknemmelig for sin udfrielse. Søster Atkinson ville blive boende lidt endnu, indtil hun skulle videre til sin næste patient. Dette var sidst på sommeren.

Nyheden om, hvad der var sket, kom ikke fra Flora. Da hun skrev til jul, tog hun det tilsyneladende for givet, at oplysningen allerede var nået frem.

„Du har efter al sandsynlighed hørt,“ skrev Flora, „at Robert og søster Atkinson har giftet sig. De bliver boende her, i Roberts del af huset. De er ved at indrette sig efter deres smag. Det er meget uhøfligt af mig at kalde hende søster Atkinson, som jeg ser, at jeg har gjort. Jeg burde have kaldt hende Audrey.“

Selvfølgelig havde veninden fra posthuset skrevet, og det samme havde andre. Det var et stort chok og en skandale og en sag, der vakte ophidselse på egnen – brylluppet lige så hemmeligt og overraskende, som Roberts første havde været det (men vel ikke af samme grund), søster Atkinson permanent installeret i lokalsamfundet, Flora som taberen for anden gang. Ingen havde haft færten af noget bejleri, og de spurgte sig selv, hvordan kvindemennesket havde båret sig ad med at forføre ham. Havde hun lovet ham børn og dermed løjet om sin alder?

Overraskelserne skulle ikke ophøre med brylluppet. Bruden gik straks i gang med at „indrette sig“, som Flora havde skrevet. Der blev indlagt elektricitet og dernæst telefon. Nu kunne man høre søster Atkinson – hun skulle aldrig komme til at hedde andet end søster Atkinson – på partslinjen, når hun gav malere og tapetserere og budtjenester det glatte lag. Hun fik alt sat i stand. Hun ville købe et elektrisk komfur og installere badeværelse, og gad vidst hvor pengene kom fra? Var de alle sammen hendes, skaffet ved dødslejehandler, ved lyssky testamentariske gaver. Var det Roberts, havde han gjort krav på sin andel? Ellies andel som hun havde efterladt sig, så han og Søster Atkinson kunne more sig med den, det skamløse par?

Alle disse forbedringer fandt udelukkende sted i den ene del af huset. Floras side forblev uforandret. Intet elektrisk lys dér, intet nyt tapet eller nye persienner. Da huset blev malet udvendig – flødefarvet med mørkegrønt træværk – blev Floras side stående urørt. Denne mærkelige offentlige erklæring blev i begyndelsen mødt med medlidenhed og misbilligelse, dernæst med mindre forståelse, som et tegn på Floras stædighed og excentricitet (hun kunne godt have købt noget maling, så det kunne komme til at se ordentligt ud), og til sidst som en vittighed. Folk kørte en omvej for at se det.

Der blev altid afholdt et bal i skolen for et nygift par. De fik overrakt et indsamlet kontantbeløb – kaldet „en pung penge“. Søster Atkinson lod det rygtes, at hun ikke ville have noget imod, at denne skik blev fulgt, selv om det tilfældigvis forholdt sig sådan, at den familie, hun havde giftet sig ind i, var imod dans. Nogle mente, at det ville være en skændsel at efterkomme hendes ønske, et slag i ansigtet på Flora. Andre var for nysgerrige til at afslå. De ville gerne se, hvordan de nygifte ville opføre sig. Ville Robert danse? Hvilken mundering ville bruden møde op i? De udsatte det lidt, men omsider blev ballet afholdt, og min mor fik sin rapport.

Bruden var iført den kjole, hun havde haft på til brylluppet, eller det sagde hun i hvert fald. Men hvem ville iføre sig sådan en kjole til et bryllup i præstegården? Det var mere sandsynligt, at den var købt netop med henblik på hendes deltagelse i ballet. Snehvid silke med hjerteformet udskæring, tåbeligt ungdommelig. Gommen var majet ud i mørkeblåt jakkesæt, og hun havde stukket en blomst i hans knaphul. De var et syn for guder. Hun havde lige fået ordnet hår, så det kunne blænde med messingfarvede strejf, og hendes ansigt så ud, som om det ville smitte af på mændenes jakker, hvis hun lagde det på deres skuldre under dansen. Selvfølgelig dansede hun. Hun dansede med hver eneste tilstedeværende mand undtagen gommen, som havde maset sig ind på en af skolepultene langs væggen. Hun dansede med hver eneste tilstedeværende mand – de hævdede alle sammen, at det var de nødt til, det var skik og brug – og så trak hun Robert frem for at modtage pengene og takke alle for deres gode ønsker. Over for damerne i garderoben antydede hun sågar, at hun følte sig utilpas af den sædvanlige nygifte årsag. Ingen troede hende, og der kom da heller ikke noget ud af dette håb, hvis hun virkelig nærede det. Nogle af kvinderne mente, at hun løj af ondskabsfuldhed, for at fornærme dem, få dem til at virke godtroende. Men ingen sagde hende imod, ingen var uforskammet mod hende – måske fordi det var tydeligt, at hun selv kunne være så uforskammet, at det kunne feje enhver af gulvet.

Flora var ikke til stede ved ballet.

„Min svigerinde danser ikke,“ sagde søster Atkinson. „Hun hænger fast i gamle dage.“ Hun opfordrede dem til at le ad Flora, som hun altid kaldte sin svigerinde, selv om hun slet ikke havde ret til det.

Min mor skrev et brev til Flora, da hun havde hørt alt dette. Fordi hun ikke befandt sig på stedet, og måske også fordi hun følte sig vældig betydningsfuld på grund af sin egen nygifte status, var hun sig ikke helt bevidst, hvem det var, hun skrev til. Hun tilbød medlidenhed og gav udtryk for raseri, og hun sagde ligefremme, nedsættende ting om den kvinde, der – som min mor så det – havde rettet sådan et slag mod Flora. Retur kom et brev fra Flora, hvori der stod, at hun ikke vidste, hvor min mor havde sine oplysninger fra, men hun havde åbenbart misforstået dem eller lyttet til ondskabsfulde personer eller draget urimelige slutninger. Hvad der skete i Floras familie, kom ikke andre ved, og der var bestemt ingen grund til, at nogen skulle have ondt af hende eller være vred på hendes vegne. Flora skrev, at hun var glad og tilfreds med sit liv, sådan som hun altid havde været det, og hun blandede sig ikke i, hvad andre gjorde eller ønskede, for det angik ikke hende. Hun ønskede min mor alt godt i hendes ægteskab og håbede, at hun snart ville have for travlt med sine egne pligter til at bekymre sig om, hvordan mennesker, som hun engang havde kendt, levede.

Dette velformulerede brev sårede min mor dybt, som hun sagde. Hun og Flora holdt op med at skrive til hinanden. Min mor blev faktisk travlt optaget af sit eget liv og til sidst en fange i det.

Men hun tænkte på Flora. Når hun i de senere år somme tider talte om de ting, hun kunne være blevet eller have gjort, så sagde hun: „Hvis jeg kunne være blevet forfatter – det tror jeg godt, jeg kunne være blevet; jeg kunne være blevet forfatter – så ville jeg have skrevet historien om Floras liv. Og ved du, hvad jeg ville have kaldt den? ‘Den ugifte dame’.“

Den ugifte dame. Hun sagde disse ord på en højtidelig og sentimental måde, som jeg ikke kunne bruge til noget. Jeg vidste, eller jeg troede, jeg vidste, præcis hvilken valør hun tilskrev dem. Stateligheden og gådefuldheden. Den svage hån, der vendes til ærbødighed. Jeg var femten-seksten år på det tidspunkt, og jeg troede, jeg kunne læse min mors tanker. Jeg kunne se, hvad hun ville gøre med Flora, hvad hun allerede havde gjort. Hun ville gøre hende til en ædel skikkelse, som accepterer svig, forræderi, som tilgiver og træder til side, ikke én gang men to. Aldrig beklager sig. Flora passer muntert sit arbejde, hun gør rent og skovler komøg ud, hun fjerner et blodigt søle fra søsterens seng, og da fremtiden omsider ser ud til at ligge åben for hende – Ellie skal dø, og Robert vil bede om tilgivelse, og Flora vil bringe ham til tavshed ved at skænke ham sin prægtige person – så er tiden inde til, at Audrey Atkinson kører ind på gårdspladsen og endnu en gang lukker Flora ude, mere uforklarligt og grundigt anden gang end første. Hun må finde sig i at få huset malet, elektrisk lys, al den velstående aktivitet inde ved siden af. Radioprogrammer med dansemusik og komikere. Ikke flere skotske komedier og ældgamle prædikener. Hun må se dem køre af sted til ballet – sin gamle kæreste og den følelseskolde, dumme, ingenlunde kønne kvinde i den hvide silkebrudekjole. Hun bliver hånet. (Selvfølgelig har hun overdraget gården til Ellie og Robert, selvfølgelig har han arvet den, og nu tilhører det hele Audrey Atkinson). Den onde fanfare. Men det er i orden. Det er i orden – de udvalgte er hyllet i tålmodighed og ydmyghed og oplyst af en vished, som begivenheder ikke kan forstyrre.

Dette var, hvad jeg mente, min mor ville få ud af det. På grund af hendes egen triste situation var hendes ideer blevet mystiske, og somme tider var der en tysthed, en højtidelig begejstring i hendes stemme, som skurrede i mig, gjorde mig agtpågivende over for noget, der lignede en personlig fare. Jeg følte, at en stor tåge af banaliteter og fromheder lurede, en uomstødelig handicappet-mor magt, som kunne tage mig til fange og kvæle mig. Der ville ikke være nogen ende på det. Jeg måtte sørge for at være skarp og kynisk, sige hende imod og tage gassen ud af hende. Til sidst opgav jeg selv den erkendelse og kæmpede med hende i tavshed.

Dette er en smart måde at sige på, at jeg ikke var nogen trøst og dårligt selskab for hende, da hun næsten ikke havde andre at støtte sig til.

Jeg havde mine egne ideer om Floras historie. Jeg mente ikke, jeg kunne have skrevet en roman, men at jeg ville skrive en. Jeg ville angribe det fra en anden vinkel. Jeg gennemskuede min mors historie og indføjede det, hun udelod. Min Flora ville blive lige så sort, som hendes var hvid. Fryde sig over de uretfærdigheder, der var overgået hende, og over sin egen tilgivelse, belure søsterens mislykkede liv. En presbyteriansk heks, der læste op af sin giftige bog. Det kræver lige så stor hensynsløshed, den tykhudede sygeplejerskes relativt uskyldige brutalitet, at skubbe hende væk, at blomstre i hendes skygge. Men hun bliver skubbet væk: ved hjælp af sex og almindelig grådighed bliver hun skubbet væk og lukket inde i sin egen del af huset med petroleumslamperne. Hun skrumper, hun falder sammen, hendes knogler bliver hårde og hendes led tykke, og – åh, nu ved jeg det, nu ved jeg det, jeg kan se den nøgne skønhed ved den slutning, jeg vil skabe! – hun bliver selv handicappet, af gigt, næsten ude af stand til at bevæge sig. Nu får Audrey Atkinson virkelig magt – hun kræver hele huset. Hun vil have de skillevægge fjernet, som Robert med Floras hjælp havde sat op, da han giftede sig med Ellie. Hun giver Flora et værelse, hun passer hende. (Audrey Atkinson har intet ønske om at virke som et uhyre, og måske er hun det slet ikke). Så en dag bærer Robert Flora – for første og sidste gang bærer han hende i sine arme – ind i det værelse, som hans hustru Audrey har gjort klar til hende. Og da Flora er anbragt i sit veloplyste, velopvarmede hjørne, går Audrey Atkinson i gang med at rense ud i de netop fraflyttede værelser, Floras værelser. Hun bærer en bunke gamle bøger ud på gårdspladsen. Det er atter forår, tid til hovedrengøring, den årstid hvor Flora selv udførte så store bedrifter, og nu dukker Floras blege ansigt frem bag de nye stores. Hun har slæbt sig væk fra sit hjørne, hun ser den lyseblå himmel med de høje farende skyer over vandfyldte marker, de kæmpende krager, bækkene der er gået over deres bredder, træernes rødmende grene. Hun ser røgen stige op fra den havebrænder på gårdspladsen, hvor hendes bøger fortæres af flammerne. De ildelugtende gamle bøger, som Audrey har kaldt dem. Ord og sider, de ildevarslende mørke rygge. De udvalgte, de fordømte, de spinkle forhåbninger, de voldsomme pinsler – op i røg. Det var afslutningen.

For mig var den virkelig gådefulde person i historien, sådan som min mor fortalte den, Robert. Han siger aldrig et ord. Han bliver forlovet med Flora. Han spadserer sammen med hende langs floden, da Ellie springer frem og overrasker dem. Han finder Ellies tidsler i sengen. Han udfører det tømrerarbejde, der bliver nødvendigt på grund af hans og Ellies bryllup. Han lytter eller lytter ikke, når Flora læser. Til sidst sidder han maset inde på en gammel skolepult, mens hans blændende brud danser forbi med alle mændene.

Det var hans officielle handlinger og fremtræden. Men det var ham, der satte det hele i gang, i hemmelighed. Han gjorde det ved Ellie. Han gjorde det ved den magre, vilde pige på et tidspunkt, hvor han var forlovet med hendes søster, og han gjorde det ved hende igen og igen, da hun ikke var andet end en stakkels sammenlappet krop, en mislykket barneføder, der lå til sengs.

Han måtte også have gjort det ved Audrey Atkinson, men med mindre katastrofale følger.

De ord, gjorde det ved – de ord som min mor, ligesom Flora, aldrig ville få sig selv til at sige – var for mig simpelthen spændende. Jeg følte hverken anstændig afsky eller rimelig vrede. Jeg afviste advarslen. Ikke engang Ellies skæbne kunne afholde mig. Ikke når jeg tænkte på det første møde – det desperate ved det, hvordan der blev flået og kæmpet. Jeg plejede at sende mænd længselsfulde blikke i den periode. Jeg beundrede deres håndled og deres halse og hver en smule af deres brystkasser, som en løs knap lod komme til syne, og selv deres ører og deres fødder med sko på. Jeg forventede ikke noget fornuftigt af dem, kun at blive opslugt af deres lidenskab. Jeg havde lignende tanker om Robert.

Det, der gjorde Flora ond i min historie, var det samme som det, der gjorde hende beundringsværdig i min mors – hendes afvisning af sex. Jeg kæmpede mod alt, hvad min mor ville fortælle mig om dette emne; jeg foragtede sågar hendes lavmælte tonefald, den dystre forsigtighed, hvormed hun nærmede sig det. Min mor var vokset op i en tid og på et sted, hvor sex var en ubehagelig forpligtelse for kvinder. Hun vidste, man kunne dø af det. Derfor ærede hun anstændigheden, snerperiet, frigiditeten, som kunne beskytte én. Og jeg voksede op i rædsel for netop den beskyttelse, det raffinerede tyranni der forekom mig også at trænge ind på livets andre områder, at påtvinge teselskaber og hvide handsker og alle mulige andre pjattede åndsforladtheder. Jeg gik ind for uartige ord og nytænkning, jeg pirrede mig selv med tanken om at være underkastet en ryggesløs mands herredømme. Det mærkelige er, at min mors tanker var på linje med visse af de progressive tanker på hendes tid, og mine afspejlede de tanker, der var fremme på min tid. Dette til trods for at vi begge anså os selv for at være selvstændige og begge boede i en udørk, hvor man slet ikke registrerede den slags forandringer. Det er, som om de tendenser, der virker dybest forankrede i vore sind, mest private og enestående, er bragt hertil som sporer af den herskende vind, på udkig efter et hvilket som helst sandsynligt sted at lande, en hvilken som helst velkomst.

Kort før min mor døde, men mens jeg stadig boede hjemme, fik hun et brev fra den virkelige Flora. Det kom fra byen i nærheden af gården, den by som Flora plejede at køre ind til sammen med Robert, i hestevognen, mens hun holdt fast i sækkene med uld eller kartofler.

Flora skrev, at hun ikke længere boede på gården.

„Robert og Audrey bor der stadig,“ skrev hun. „Robert har problemer med ryggen, men ellers er han sund og rask. Audrey har dårligt blodomløb og er ofte stakåndet. Lægen siger, at hun skal tabe sig, men ingen af slankekurene virker tilsyneladende. Det er gået vældig godt med gården. De har slet ingen får, men malkekvæg i stedet. Som du måske har hørt, gælder det nu til dags bare om at få sin mælkekvote fra regeringen, og så kører det. Den gamle stald er blevet moderniseret med malkemaskiner og alt muligt moderne udstyr, det er et helt mirakel. Når jeg er derude på besøg, ved jeg knap nok, hvor jeg er.“

Derefter skrev hun, at hun efterhånden havde boet i byen i nogle år, og at hun arbejdede som ekspeditrice i en forretning. Hun må have skrevet, hvilken forretning det var, men det har jeg glemt. Hun skrev selvfølgelig ikke noget om, hvad der havde ført hende til denne beslutning – hvorvidt hun i virkeligheden var blevet sat ud af sin egen gård eller havde solgt sin andel, åbenbart ikke med nogen særlig fortjeneste. Hun understregede sit venskabelige forhold til Robert og Audrey. Hun skrev, at hun var sund og rask.

„Jeg hører, at du ikke har været så heldig i den henseende,“ skrev hun. „Jeg løb på Cleta Barnes, som før hed Cleta Stapleton, på posthuset derhjemme, og hun fortalte mig, at du har et problem med musklerne, og hun sagde, at det også påvirker din tale. Det er trist at høre, men nu til dags kan de gøre de mest utrolige ting, så jeg håber, lægerne kan hjælpe dig.“

Et foruroligende brev, fordi det udelod så mange ting. Intet i det om Guds vilje og Hans rolle i vores prøvelser. Ingen omtale af, hvorvidt Flora stadig kom i den kirke. Jeg tror ikke, min mor nogen sinde besvarede det. Hendes fine, læselige håndskrift, hendes lærerindehåndskrift, var blevet dårlig, og hun havde svært ved at holde på en pen. Hun begyndte ustandselig på breve og fik ikke gjort dem færdige. Jeg fandt dem liggende rundt om i huset. Kæreste Mary, begyndte de. Kæreste Ruth, Kæreste lille Joanne (selv om jeg godt ved, at du ikke er lille mere), Min kære gamle veninde Cleta, Yndige Margaret. Disse kvinder var veninder fra hendes undervisningstid, hendes underskoletid og gymnasiet. Enkelte var tidligere elever. Jeg har veninder over hele landet, sagde hun altid trodsigt. Jeg har gode, gode veninder.

Jeg kan huske, jeg har set ét brev, der begyndte: Min ungdoms veninde. Jeg ved ikke, hvem det var til. De var alle sammen ungdomsveninder. Jeg husker ikke et, der begyndte med Kære, højt beundrede Flora. Jeg kiggede altid på dem, forsøgte at læse hilsenen og de få sætninger, hun havde skrevet, og fordi jeg ikke kunne bære at føle mig bedrøvet, blev jeg utålmodig over det blomstrende sprog, den direkte appel om kærlighed og medlidenhed. Hun ville få mere af det, tænkte jeg (mere fra mig, mente jeg), hvis hun kunne finde ud af at trække sig tilbage med værdighed i stedet for hele tiden at forsøge at kaste sin sygdomsramte skygge.

På det tidspunkt havde jeg mistet interessen for Flora. Jeg tænkte altid på historier og havde sikkert en ny i tankerne.

Men siden har jeg tænkt på hende. Jeg har spekuleret på, hvilken type forretning det var. En isenkram eller et varehus, hvor hun måtte gå i kedeldragt, eller en drugstore, hvor hun bar uniform som en sygeplejerske, eller en damebeklædning, hvor hun forventedes at være elegant og moderne? Måske havde hun været nødt til at lære alt om blendere eller kædesave, negligeer, kosmetik, sågar kondomer. Hun ville være nødt til at arbejde i elektrisk lys hele dagen og slå ind på et kasseapparat. Ville hun blive permanentet, bruge neglelak, læbestift? Hun måtte have fundet et sted at bo – en lille lejlighed med køkkenniche ud til hovedgaden eller et værelse i et pensionat. Hvordan kunne hun fortsætte med at være cameronier? Hvordan skulle hun komme til den afsides kirke, medmindre det lykkedes hende at købe en bil og lære at køre? Og hvis hun gjorde det, så kørte hun måske ikke bare i kirke, men også andre steder hen. Måske tog hun på ferie. Måske lejede hun et hus ved en sø i en uge, lærte at svømme, tog til en storby. Måske spiste hun på restaurant, muligvis en restaurant hvor der blev serveret spiritus. Måske blev hun veninde med kvinder, der var fraskilt.

Måske mødte hun en mand. En venindes bror som var enkemand, måske. En mand som ikke vidste, at hun var cameronier, eller hvad cameroniere var. Som intet vidste om hendes fortid. En mand, der aldrig havde hørt om det halvt malede hus eller de to forræderier, eller hvordan det havde krævet al hendes værdighed og uskyld at forhindre, at hun blev en vittighed. Måske ville han gerne invitere hende ud at danse, og hun ville blive nødt til at forklare, at det kunne hun ikke. Han ville blive overrasket, men ikke afskrækket – alt det cameronieri forekom ham måske snurrigt, næsten charmerende. Det samme ville alle andre synes. Hun var vokset op med en sær religion, ville folk sige. Hun boede længe på en gudsforladt gård. Hun er lidt mærkelig, men faktisk vældig sød. Ser også sød ud. Især efter at hun har fået ordnet håret.

Måske vil jeg en dag træde ind i en forretning og se hende.

Nej, nej. Hun må for længst være død.

Men hvad nu hvis jeg var trådt ind i en forretning – måske et stormagasin. Jeg forestiller mig et sted med en rask atmosfære, en redelig udstilling af varerne, den gammeldags stil der var moderne i halvtredserne. Hvad nu hvis en høj, flot dame, velklædt, var kommet for at betjene mig, og jeg af en eller anden grund havde vidst, på trods af det lakkede og ondulerede hår og de lyserøde eller mørkerøde læber og negle - havde vidst, at det var Flora. Jeg ville gerne have fortalt hende, at jeg vidste det, at jeg kendte hendes fortid, selv om vi aldrig havde mødt hinanden. Jeg forestiller mig, at jeg forsøger at fortælle hende det. (Nu er det en drøm, jeg er klar over, at det er en drøm). Jeg forestiller mig, at hun lytter med rolig venlighed. Men hun ryster på hovedet. Hun smiler til mig, og i hendes smil er der en vis mængde hån, en svag, selvsikker ondskabsfuldhed. Og nu træthed. Hun er slet ikke overrasket over, at jeg fortæller hende det, men hun er træt af det, af mig og min opfattelse af hende, min oplysning, at jeg bilder mig ind, jeg kan vide noget om hende.

Selvfølgelig er det min mor, jeg tænker på, min mor som hun var i de drømme, hvor hun siger: Det er ingenting, jeg ryster bare lidt; med en forbløffende, munter tilgivelse siger: Åh, jeg vidste, du ville komme en skønne dag. Min mor der overrasker mig og gør det næsten ligegyldigt. Og hendes maske, hendes skæbne og det meste af hendes lidelse er forsvundet. Hvor var jeg lettet, og glad. Men nu husker jeg, at jeg også var forvirret. Hvis jeg skal være ærlig, følte jeg mig lidt snydt. Ja. Fornærmet, narret, snydt, af denne velkomne kovending, denne henstand. Min mor der temmelig nonchalant forlader sit gamle fængsel, udviser muligheder og evner, jeg aldrig havde drømt om, at hun havde, forvandler mere end sig selv. Hun forvandler den bitre klump af kærlighed, som jeg har båret rundt på i al den tid, til indbildning – noget nytteløst og unødvendigt, som en indbildt graviditet.

Cameronierne, har jeg opdaget, er eller var en kompromisløs rest af covenanterne – de skotter som i det syttende århundrede over for Gud forpligtede sig til at kæmpe mod bønnebøger, biskopper, den mindste antydning af papisme og indblanding fra kongens side. De har deres navn fra Richard Cameron, en fredløs eller „felt“prædikant, som snart blev skaffet af vejen. Cameronierne – i lang tid har de foretrukket at blive kaldt de reformerte presbyterianere – gik i kamp syngende den fire- og otteoghalvfjerdsindstyvende salme. De hakkede den storsnudede biskop af St. Andrews ihjel på landevejen og lod deres heste galopere hen over hans lig. En af deres præster ekskommunikerede, i et anfald af beslutsom henrykkelse over sin egen hængning, alle andre prædikanter i verden

Min ungdomsveninde (Prøve)

Alice Munro

1. e-bogsudgave 2015

ISBN 978-87-02-16345-2

© Alice Munro, Lisbeth Møller-Madsen & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk