Niels Barfoed

DU SIGER NOGET

En håndfuld foednoter

Gyldendal

FORORD

Der var et venligt menneske, som jeg havde overtalt til at læse mine foednoter for at se, om de duede. Da vi mødtes over en kop kaffe, hvor jeg fik printet tilbage med en og anden rettelse, spurgte hun om jeg med et enkelt ord kunne sige, hvad der var bogens tema eller sjæl. Næh, jeg havde haft nok at gøre med at få den til at hænge sammen og ligne en helhed, så … Nej – ikke med et enkelt ord. Men „En ældre herre storker rundt …“ – det er vel det, den handler om.

Det viste sig, at hun havde gjort sig en tanke. Hun havde fundet et enkelt ord, en nøgle. Nå, hvad det så var? Det var: forsoning.

Den tyggede jeg på. Faktisk forbavsede det mig meget. Mine bøger handler alle sammen om konflikter, så vidt jeg ved. Ja, sagde hun – men det her er en bog om i det store hele at føle sig til rette. Være overens.

Man ved ikke, hvad man skriver, når det kommer til stykket. Og det hænger aldrig umiddelbart sammen med ens „humør“. Mine foednoter er skrevet ind imellem så meget andet, sådan som de kom, for siden at sendes ned i en dertil oprettet mappe på min harddisk. Så kunne de have det så godt og vente på en skønne dag, hvor de var mange og gode nok …

At adskillige af dem med tiden har fundet vej til avisspalterne, betyder kun, at jeg dels ville se, om de kunne begå sig ude i samfundet, dels kunne hente en ekstraskilling hjem; og da først et par stykker var sluppet løs med det formål for øje, var der bud efter flere.

Antallet af trykte og utrykte Foednoter var med tiden – en halv snes år – løbet op til 110, da dette udvalg kaldte på at blive foretaget. En dag var der rigeligt med tekster, som var tilstrækkelig i familie med hinanden; som delte steder og tone og personer og derfor faldt på plads.

De forekom mig at blive nye af at finde sammen og få et forløb. Jeg syntes, de fik yderligere fylde af hinandens selskab.

Det mente historiestuderende Anna Lund Nielsen også og hjalp mig med at finde og hente alle foednoter inklusive udkast og foednoters noter frem af deres gemmer i harddisken og grovsortere dem til en første sammenhængende stak. Min redaktør gennem mange år, Vibeke Majnlund, har siden stemt og struktureret manuskriptet med det særlige gehør, hun er udstyret med, og som er blevet mig uundværligt.

Og endelig har det fortryllende Stubbehus i Asserbo, halvvejs inde i plantagen, givet mig rum og stilhed og pejs, så jeg kunne finde de rigtige taster.

Og så er den ikke længere.

Nu da foednoterne har fået ben at gå på og følger her på rad og række, håber jeg, at du der er kommet så vidt, vil følges videre med mig ad deres slyngede stier. Hver for sig er de ikke lange, men tilsammen kommer de vidt omkring.

Februar 2015

Niels Barfoed

MORGENDØS

Det er svært at afgøre, om det er en due, der er gået forår i og er begyndt at kurre løs ovre på en gesims hos genboen, eller det er moderen ovenpå, der morgenpludrer med sit spædbarn. Det kan godt lyde ens. Så vågen er jeg ikke, at jeg straks kan skelne den slags. Det er jo dagens allerførste lyde, der lige så stille har entret øregangen og banker på trommehinden: Er der nogen hjemme?

Nogle gange er det klart en måge. Måger kan pludselig slå en skraldlatter op. Det foregår i reglen fra en høj tagryg eller skorsten og i godt vejr. Længe har den stået og taget hele byen i øjesyn og er nået til den konklusion, at alt ikke er såre godt, men derimod til at dø af grin af. Jeg har den slags måger mistænkt for at være fra Sverige, også på grund af den måde, de senere står nede på gaden med begge vadefødder på en tom dansk pizzabakke og flår den i stumper og stykker.

En sygeplejerske har engang lært mig at stå op på den rigtige måde. Det kan jeg efterhånden uden at tænke over det, også i søvne midt om natten. Man lægger sig på siden godt ud til sengekanten og indtager moderat fosterstilling. Benene skal hænge ud over kanten. Kan De følge med? Man kan godt ligge med korslagte arme til at begynde med, indtil man har lært det. Så løsner man den øverste arm og sætter den knyttede hånd i lagnet tæt ved den nederste skulder – jeg kan ikke forklare det på anden måde uden at tegne – og stemmer sig op. Jeg håber, det er forståeligt. Torsoen bliver således vippet op i oprejst stilling med sædet som omdrejningspunkt og benene som kontravægt. Og man er, om jeg så må sige, stået op.

Hvis man mod forventning falder i afmagt ved anstrengelsen, egner man sig ikke til at stå op overhovedet og må indstille sig på en snarlig strådød.

Et andet spørgsmål er selvfølgelig sommetider, om det lønner sig at stå op. Bevares, det kan tage en formiddag og en halv eftermiddag at nå til klarhed, men resultatet for mit vedkommende er foreløbig: Jo, det lønner sig. Forklaring følger.

Sagen stiller sig anderledes, hvis man har hund. Så hjælper ingen kære mor. Jeg ser, at min ven professoren fra den anden side af kanalen har fået hund. Han har fået både hun og hund, det ene med det andet. Det er der kommet en del morgenvandringer ud af, som jeg under elektrisk barbering kan følge i badekåbe fra mit vindue. Han skal op. Han er nu på stikkerne tidligt og silde, for der skal luftes. Hvor han i gamle dage kunne ringe på nede i min port for at få en årle kaffetår og slå en stille sludder af.

Med et enkelt øje – der er jo ingen grund til at overdrive – skimter jeg på min mobiltelefon, som jeg omsider har fundet – jeg har sovet på den – at klokken nærmer sig 07.40. Det er jeg glad for. Det er et godt tidspunkt, så jeg lægger mig til rette fladt på ryggen, for ganske rigtig: En dør går op nede i gården. Nogen skramler ud, små trin, store trin, en cykelkæde rasler mod kædekassen. Så kommer det. Barnet råber: Farvel, mor! Jeg kan se hende for mig. Hun står i det åbne vindue på første sal. Skynd dig nu lidt, Katrine! Det er faderen. Det er ham, der skal af sted med ungen. Vi kommer for sent! Op i Christiania-cyklen med hende. Så ringer han med klokken. Ja, hej …! Kør forsigtigt!

Det er kort sagt en af de gode dages begyndelse.

Så er der stille igen. Selv duen har givet op. Der er åbenbart ingen at kurre for. Og Norgesbåden siger heller ikke noget, for den er blevet forvist til Nordhavn og længes stille efter Amaliehaven. Og sådan er der så meget. God morgen!

HÆNDERNE OP ELLER …

Jeg kom i seng i går aftes. Det er sket før. Men denne gang kom jeg i tanker om, at afklædning er et kapitel i menneskets dagligdag, som litteraturen er gået uden om i en stor bue.

Bevares, når vi er ovre i noget, der ligner strip, så er det en anden sag. Som teenager fik jeg engang fat i en bog, der hed Amber altid Amber, og i den var der en afklædningsscene, der gjorde mig hed om mine 15-årige ører. Det var noget med et skærmbræt og diverse kvindelige beklædningsgenstande (bemærk: neutraliserende sprogbrug), der fløj op og landede på det. At der sad en eller anden herre med allongeparyk i lokalet og så på, siger sig selv. Som om det ikke var rigeligt med de flyvende blonder, kom der også et kort øjeblik et krøllet hoved frem og – gys – et enkelt vistnok alabasterhvidt bryst til skue; jeg blues endnu. Mens pesten selvfølgelig rasede uden for i Londons gader, og ligvognene skramlede over brostenene.

Ikke noget under, at Kathleen Winsors roman solgte tre millioner eksemplarer, og at 14 amerikanske stater forbød den.

Den mest betagende og originale afklædningsscene i dansk litteratur er af en helt anden slags. Det er de sider i Kirsten Thorups roman Himmel og helvede, hvor Marias mor i et vesterbrosk tusmørke klæder sig af for sin datter, der aldrig har set hende nøgen, for at vise hende, hvordan hun og dermed et menneske ser ud. Uden at det siges, viser de få sider i bogen, hvor uvirkelig og fjern det nærmeste, vi overhovedet ejer – vores krop – er. Camoufleret i bevidstheden som den er med tonsvis af billeder fra reklamer, porno, hygiejne, patriarkat, sport, kristendom og kønsangst.

Når det overhovedet er kommet så vidt med mig, at jeg tager afklædningens fortrængte emne op, skyldes det, at jeg er blevet opmærksom på noget. Jeg har opdaget, at jeg med årene har udviklet en bestemt afklædningsteknik. Den er kommet helt af sig selv og består i, at jeg, når jeg ved sengetid lader underbukserne falde, da i sidste sekund med et sving med underbenet slynger dem op, griber dem i luften og derefter lægger dem pænt på plads – alt sammen for ikke at skulle bøje mig ned. Det lykkes stort set hver gang. Selv om det sommetider kun er med det yderste af tåen, jeg får dem sendt af sted.

I særlig overmodige øjeblikke kan det ske, at jeg forenkler processen og sender dem direkte hen på den stol, hvor de hører hjemme og skal tilbringe natten, underbukserne altså. Det er dog mere risikabelt, for det er en svær øvelse, der kan medføre, at jeg må ned og hente dem et eller andet obskurt sted på gulvet, når missionen mislykkes. At jeg, uanset hvilken manøvre jeg nu foretrækker, kan risikere at glide i gulvtæppet eller på anden måde miste balancen, ja – det er så en af den slags ting, et alderstegent menneske må kalkulere med. Bare vent!

Jeg kunne fortælle mange interessante ting om den ædle kunst at klæde sig af, men vil af plads- og andre mere sensible hensyn nøjes med en enkelt detalje fra påklædningen.

Måske kan den tjene som en fidus, ligestillede til benefice.

Om morgenen – efter en lang afstivende søvn – kan det ske, at et ældre menneske ikke kan nå tæerne med den sok, man med det yderste af fingerspidserne prøver at fange dem i. Er jeg den eneste med det problem? Hvad gør man? Man kan i så fald strømpeløs bevæge sig ud på gulvet og udføre forskellige smiddiggørende øvelser. Sætter man sig derefter på sengekanten igen, vil det vise sig, at fleksibiliteten er øget, og man kan nu nemmere udføre, hvad der er nødvendigt for ikke at gå barfodet i skoene resten af dagen. Men – det tager tid.

Der er imidlertid også en anden løsning. Man kan hente sokkerne, tage dem med i seng, lægge sig på ryggen og „cykle“ et minut med benene ret op i luften. Når man så har fået nok og i denne stilling sænker sokkerne ovenfra og ned mod tæerne, langsomt, kan man – voila! – opnå et tilfredsstillende resultat. I reglen. Spørg mig ikke hvorfor? Sådan er det bare.

Yngre medborgere, betænk dette, når I en formiddag i byen bemærker et stille ældre menneske, og han eller hun forekommer lidt stakåndet og lidt distræt, så ved I nu, hvilke kampe der er gået forud for hans promenade – og vis så forståelse! Det koster ikke noget.

Af samme forfatter:

Den tøvende dag. Digte, 1957

Àjourføringer. Litterær kritik, 1966

Omkring Niels Lyh ne. En case book, 1970

Don Juan. Doktorfhandling, 1978

Jeg ringer. Noveller, 1982

Aften i staten. Digte, 1986

Derfor ser jeg så godt. Digte, 1987

Hotel Donau. Essay fra det andet Europa, 1988

For enden af gaden. Digte, 1990

Magtens tavse tjener. Om censur og selvcensur (red.), 1991

Bridging the Cultural Gap – a European-

Arab/Muslim Conference.

Debatbog (red. s.m. Anders Jerichow), 1995

Har de tid et øjeblik? Causerier, 1996

Billeder af Bodil Kjer. Portræt (red. s.m. Otte B. Lindhardt), 1997

Seksten uenige breve. Debatbog (s.m. Jørgen Knudsen), 2000

I unåde. Peter P. Rohde og opgøret med kommunismen, 2001

The Wrath of the Damned: An Arab-European Dialogue.

Debatbog (red. s.m. Anders Jerichow), 2003

En kriger. Portræt af Ole Lippmann, 2005

Samarbejde og Modstand – et stadigt dilemma. Debatbog (red.), 2006

Farvel så længe – Nogle erindringer, 2007

Tomis-A. Mit hemmelige liv bag Jerntæppet, 2009

Manden bag helten. Knud Rasmussen på nært hold, 2011

Benedicte – en skæbne, 2013

Du siger noget

Niels Barfoed

1. e-bogsudgave 2015

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Ida Balslev-Olesen med illustration af Christian Thomsen

ISBN 978-87-02-17113-6

© Niels Barfoed og Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk