Kasper Hoff

ZONEN 3

Paradisets børn

Illustrationer af Bodil Bang Heinemeier

Gyldendal

Kapitel 1
En dyr gæld

Ona og Jos fulgtes ad langs floden. De var på vej hjem til Mister Wong. Han havde sendt besked efter dem, og det kunne kun betyde én ting: mere arbejde. Mister Wong var en god arbejdsgiver. Han betalte godt med kapsler for de ting, Ona og Jos hentede til ham inde i Zonen. Så pyt med, at det var farligt.

Jos gik og gumlede på en honningkage.

„Hvor har du den fra? Jeg troede ikke, du havde flere kapsler?“ sagde Ona mistænksomt.

„Det har jeg heller ikke,“ svarede Jos ubekymret.

„Hvordan har du så fået råd til kagen?“

Jos forklarede Ona, hvordan det hang sammen: De handlende ved floden kendte efterhånden Jos, og de vidste, at han havde kapsler. Masser af kapsler. Derfor kunne han altid få kredit. Han fik, hvad han pegede på, og så kunne han bare betale efter det næste job. De handlende vidste selvfølgelig ikke, hvorfra Jos fik sine mange kapsler, eller hvad hans arbejde gik ud på, og de var også ligeglade, så længe han betalte.

„Hvor mange kapsler skylder du væk?“ spurgte Ona bekymret. Jos trak på skuldrene.

„Aner det ikke. Ligner jeg måske en, der kan regne?“

Ona skulle til at sige noget, men Jos kom hende i forkøbet.

„Slap nu af. Du ser altid problemer alle vegne. Livet er skønt. Hvorfor ikke nyde det? Vil du have en bid?“ Han rakte den halve honningkage frem mod hende.

Ona sukkede opgivende og rystede på hovedet. Jos proppede den i munden og smaskede veltilfreds. Den smagte fantastisk. Engang, for ikke så længe siden, ville det aldrig være faldet ham ind at dele en kage med nogen. Ikke engang med Ona. Men dengang havde han selvfølgelig ingen kager at dele. Dengang var han altid sulten. Nu var han så mæt, at han ikke engang gad bukke sig ned og samle de krummer op, hans spildte på jorden. Han var rig, og han var mæt, og det føltes herligt.

Da de kom nærmere, kunne de se, at der skete et eller andet oppe ved Mister Wongs hus. En stor flok mennesker var stimlet sammen foran hoveddøren. Jos pressede sig vej gennem mængden, indtil han kunne se, hvad der foregik. Det var en af fordelene ved at være lille: Han kunne altid finde et smuthul.

„Hvad sker der?“ spurgte Ona. Jos svarede ikke.

Foran huset stod en række vagter skulder ved skulder og holdt folk på afstand. Bag dem myldrede flere vagter ind og ud af huset. De kom slæbende med ting, som de smed i en stor bunke på jorden. Jos gispede. Det var hele Mister Wongs hemmelige samling af sjældne ting fra Zonen. Jos genkendte kassen med Gudernes sang, som han og Ona selv havde hentet med fare for deres eget liv. Den kunne lave den mest vidunderlige musik, men det var vagten ligeglad med. Han smed den så hårdt på jorden, at den gik i stykker.

Ona fik endelig mast sig frem til Jos. Hun udstødte et forfærdet råb, da hun så, hvad der foregik. Så holdt hun sig for munden.

Nu kom to af vagterne slæbende med Mister Wong. Hans kone fulgte lige i hælene på dem. Hun tiggede og bad dem om at lade hendes mand gå, men de rystede hende af sig, som om hun var en irriterende flue. Flere af Mister Wongs børn stod i døren og så efter deres far med store, bange øjne.

„Hvor tager de ham hen?“ spurgte Ona den mand, der stod ved siden af hende.

„Til fangehullerne. Han står i ledtog med onde magter. Han har huset fuldt af forbudte ting fra Tiden Før. Jeg håber, De Klogeste kaster ham i floden med noget tungt om benene, den forbandede troldmand.“ Manden spyttede på jorden for at vise sin foragt.

Vagterne blev færdige med at tømme det hemmelige lager, og en af dem tændte bunken med en fakkel. Snart rejste en tyk, sort røg sig mod himlen.

Jos stirrede mismodigt ind i flammerne. Det, der ikke måtte ske, var sket alligevel. Det var selvfølgelig synd for Mister Wong, men det var mest sig selv, Jos havde ondt af. Hvordan kunne han være så uheldig? Hvor skulle han nu få kapsler fra til kager og tørrede bær og grillede pindsvin? Med ét slag var han tilbage, hvor han plejede at være: Han var fattig. Han kunne næsten mærke sulten gnave i tarmene bare ved tanken.

Ona rev ham ud af hans triste tanker.

„Kom, vi smutter,“ hviskede hun. Jos fulgte mismodig efter hende.

De satte sig på et af de store rør, der løb ud i floden, og overvejede situationen.

„Stakkels Mister Wong,“ sagde Ona.

„Stakkels mig, mener du,“ mumlede Jos.

„Det er ikke dig, de smider i fangehullet,“ påpegede Ona syrligt. I det samme lød der råb i nærheden.

„Dér er han!“

En flok mennesker var på vej hen imod dem. Var vagterne også ude efter dem? Jos rejste sig op, klar til at flygte for livet, hvis det blev nødvendigt. Han skulle ikke i noget fangehul, det var helt sikkert. Flokken kom tættere på, og nu kunne han se, at det ikke var vagter. Det var bare almindelige folk fra landsbyen. Jos genkendte flere af de handlende fra markedet. Han åndede lettet op. De handlende var altid venlige overfor ham. Han elskede den måde, de bukkede og skrabede for ham på, i hvert fald efter han var blevet rig. Men nu bukkede og skrabede de ikke. De stillede sig på begge sider af røret og så vredt op på ham.

„Det er tid til at betale din regning,“ sagde bageren.

„Ja, du skylder mig en formue,“ nikkede slagteren.

„Og mig! Og mig!“ råbte flere handlende bag dem.

Ona så bekymret på Jos.

„Sig mig, hvor mange kapsler har du spist for?“ hviskede hun.

„Det ved jeg da ikke,“ hviskede Jos tilbage. Han var ikke bekymret. Det her måtte skyldes en misforståelse.

„Jeg har ikke nogen kapsler, det ved I godt,“ sagde han højt.

„Ingen kapsler? Så bliver det værst for dig selv,“ sagde bageren og klaskede truende kagerullen ned i sin åbne håndflade. Det gav et tungt, kødfuldt smæld.

„Hvad er problemet? I får dem jo næste gang, jeg får et job, ligesom I plejer. Det ved I da godt,“ sagde Jos.

„Som vi plejer, siger du? Der er bare et problem: Du får dine kapsler fra Mister Wong. Det har du selv fortalt brændesælgerens datter. Og Mister Wong, han er væk. Ham ser vi aldrig mere. Så hvor vil du få kapsler til at betale din gæld?“

Jos sank en klump.

„Du har vel ikke fortalt dem, at vi arbejder for Mister Wong?“ snerrede Ona rasende. Jos sank en klump.

„Det har jeg i hvert fald ikke … eller næsten ikke.“ Det var ikke så smart, det kunne han godt se nu, men det havde føltes så vidunderligt at være rig, at han simpelthen var nødt til at blære sig med det. Det måtte Ona da kunne forstå? Det så ikke sådan ud.

„Gad vide, hvad de unger har fået alle de kapsler for?“ sagde en af de handlende og skulede mistænksomt til dem.

„Du har ret. De lusker altid rundt hos Mister Wong, de to. De er sikkert onde troldmænd, ligesom ham,“ sagde en anden.

Ona behøvede ikke høre mere. Det her ville ikke ende godt.

„Kom, vi smutter,“ hviskende hun. Der var ingen steder at løbe hen. Floden var den eneste flugtvej. Hun sprang på hovedet ned i det brune, mudrede vand og begyndte at svømme mod den anden bred. De fleste folk i landsbyen kunne ikke svømme og var bange for vand, så hun var temmelig sikker på, at de ikke ville følge efter dem.

Desværre var Jos en af dem. Lige siden dengang hans forældre druknede i den store oversvømmelse, havde han holdt sig langt væk fra vand. Nu var der desværre ingen anden udvej. Han tog en dyb indånding og sprang.

Men han havde tøvet for længe. Idet han satte af, hoppede slagteren op og greb fat om hans ankel. Slagteren var stærk, og det hjalp ikke, at Jos sparkede og sprællede for at komme fri. Ona var en dygtig svømmer, og hun var allerede halvvejs til den anden bred, da slagteren råbte ud til hende.

„Kom tilbage, eller vi kvæler din lille ven her.“

Jos kunne se, at Ona tøvede. Han ville råbe til hende, at hun skulle stikke af og redde sig selv. Det ville han selv have gjort. Men slagteren lagde en tung hånd over hans mund og kvalte hans råb. Ona vendte om og svømmede tilbage. De handlende greb hende og trak hende op af vandet. Så slæbte de af sted med dem, mens de råbte og viftede med deres knyttede næver i luften.

„Dø! De skal dø!“ råbte nogle af dem, men heldigvis var smeden en fornuftig mand. Han rakte hænderne i vejret og fik de andre til at tie stille.

„Hør her! Vi kan ikke bare drukne dem som tyve. Tænk på, at de er onde troldmænd. Måske kommer de tilbage og hjemsøger os, når de er døde.“

Det var tydeligt, at tanken gjorde de andre bange.

„Ja, det er nemlig rigtigt. Vi er onde troldmænd. Lad os gå, ellers kommer vi tilbage og hjemsøger jer,“ skyndte Jos sig at sige. Men det gjorde de handlende desværre ikke.

„De Klogeste må afgøre, hvad der skal ske med dem,“ sagde slagteren. Alle nikkede. Det var en god plan. De Klogeste plejede ikke at se med milde øjne på troldmænd.

ZONEN

Glæd dig til ZONEN 4: De Fordømte

Vagten åbnede porten lige akkurat så meget, at De Klogeste kunne smutte igennem.

„Hvad skal de i Zonen midt om natten?“ spurgte Jos undrende. Ona forstod det heller ikke. De Klogeste havde ingenting at gøre derinde, og desuden gik de aldrig nogen steder uden deres vagter.

„Lad os finde ud af det,“ sagde hun og listede nærmere

„Hvad? Nej, hov, vent!“ spruttede Jos. „Planen er, at komme væk fra De Klogeste, ikke at komme hen til dem.“

I fjerde bind af ZONEN opdager Ona og Jos en grusom sammensværgelse, der har til formål at udslette Zonen én gang for alle. Ona og Jos må ud i et sidste, afgørende slag mod General Kodo og hans banditter, for hvis Zonen forsvinder, forsvinder også håbet om en bedre fremtid.

ZONEN

Det forbudte land (1)

Gudernes sang (2)

Paradisets børn (3)

Flere bøger på vej

Zonen 3 – Paradisets børn

Kasper Hoff

1. e-bogsudgave 2015

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Bodil Bang Heinemeier

ISBN 978-87-02-17425-0

© Kasper Hoff og Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk