Flemming Østergaard

Englen fra Viby

Flemming Østergaard interviewer Cilje Tinemari Tiemroth

(prøve)

Gyldendal

Forord

Findes Gud? Er der et liv efter døden? Er vi kun biologiske skabninger, så når vi dør, ser vi aldrig dem, vi elsker igen? Har vi en sjæl? Hvordan er universet opstået? Er der liv andre steder? Er universet mere, end vi kan observere rent fysisk? Er der en mening med det hele?

Alle mennesker stiller de spørgsmål igennem deres liv. Nogen mener at have fundet frem til, at der ikke er nogen Gud, der er ingen mening med det hele, vi er blot biologiske væsener og sandsynligvis alene i universet.

Nobelprisvinderen i fysiologi/medicin fra 1965, Jacques Lucien Monod, var overbevist om, at livet på Jorden var opstået ved en kemisk tilfældighed, som sandsynligvis ikke havde fundet sted andre steder i universet.

”Langt om længe ved mennesket, at det er alene i universets ufølsomme uendelighed, ud af hvilket det er opstået udelukkende ved en tilfældighed”, skrev Monod i 1971.

Alene i et univers bestående af estimeret 100.000 milliarder milliarder stjerner? Virkelig?

Andre fremtrædende videnskabsmænd har udvist en helt anderledes ydmyghed over for universet og livets mysterium, selv om de også var mestre på deres videnskabelige felt.

”Den første slurk af glasset med naturvidenskaber vil gøre dig til ateist, men på bunden af glasset venter Gud på dig”, sagde Werner Heisenberg.

Albert Einstein havde en tilsvarende åbenhed over for guddommelige kræfter ud over de observerbare naturlove.

”Jeg ønsker at vide, hvordan Gud skabte denne verden. Jeg er ikke interesseret i det ene eller det andet element. Jeg ønsker at kende Hans tanker, resten er detaljer”, lød det fra verdenshistoriens mest berømte videnskabsmand.

Men det er selvfølgelig naturligt og logisk, at vi alle har en tvivl. Vi kan forstå og tro på det, som vi kan se, måle, beskrive og forklare. Men ideen med at tro på noget uden for den fysiske verden, noget guddommeligt, en overordnet mening med alting – den har vi selvsagt svært ved at sluge. ”Bah! Humbug!”, som Scrooge siger om julen.

Selv vores videnskabelige verden er snæver. Vi fortolker hele universet ud fra vores egen virkelighed, og derfor kan vi let forfalde til at dømme universet som livløst. Vi modtager ingen radiosignaler, og vi kender kun den form for liv, som vi har observeret på denne planet. Derfor kan der ikke være andre. "En sten kan ikke flyve. Morlille kan ikke flyve. Ergo er morlille en sten!", ræsonnerer Erasmus Montanus.

Jeg har altid været dybt fascineret af naturvidenskaberne. Jeg er nysgerrig og videbegærlig af natur og vil gerne kunne forstå alting. I mine unge år var jeg overbevist om, at videnskaben kunne forklare alt og altid havde ret. Det har jeg siden erfaret var forkert. Videnskaben er vigtig for vores forståelse af verden og bryder hele tiden nye grænser. Men videnskabsfolk tager jævnligt fejl, og der er mange ting, som de simpelthen ikke er i stand til at forklare.

Så jeg begyndte forsigtigt at snuse til den spirituelle verden. Ikke fordi jeg har nogen evner eller oplevelser i den retning - overhovedet ikke. Men min nysgerrighed drev mig – sammen med et dybfølt ønske om, at der er en mening med det hele. Det samme ønske som i årtusinder har fået folk til at ty til religion på godt og ondt – endda ofte meget af det onde.

Jeg læste mange bøger om den åndelige verden og mødte også mennesker, der sagde, de havde clairvoyante evner. Men det virkede bare som eventyr. Det var behageligt at tro på, men jeg var på ingen måde overbevist.

Men i 2012 besluttede jeg mig i en gnaven livskrise for ligefrem at opsøge en clairvoyant. Så jeg googlede. Og frem sprang Cilje Tinemari Tiemroth.

Med stor skepsis troppede jeg op, og på halvanden time blev jeg klar over, at jeg her sad over for en kvinde med meget specielle evner. Hun kunne fortælle mig ting om mit liv og mig, som kort fortalt ikke kunne googles. Og så var der energien. Jeg kørte derfra, som om jeg var forelsket. Meget dejligt og meget mærkeligt.

Dette grublede jeg over et par dage. Og så spurgte jeg, om hun var interesseret i, at jeg skrev en bog om hende.

Så gik vi i gang. Det var to forskellige verdener, der stødte sammen. Hjernemennesket og hjertemennesket. Jeg tænker. Hun føler. Kontraster.

Det blev til mange timers interviews gennem 2012 og 2013. Langt fra alt er med. Dels af pladshensyn, dels fordi der var noget af det, som jeg ikke måtte bringe videre.

En egentlig struktur viste sig for svær at lave med et hav af vidt forskellige emner, spørgsmål og overraskende svar. Så vi besluttede, at du, kære læser, skulle præsenteres for samtalerne stort set i den rækkefølge og form, som de fandt sted. Og idet jeg selv er en inkarneret skeptiker, så håber jeg, at du føler det, som om du selv sidder i stolen og stiller spørgsmålene.

For mig har det været som at opdage et nyt kontinent. Men hvor andre opdagelsesrejsende kunne fortælle i maleriske detaljer om, hvordan det var i de fremmede lande - og endnu vigtigere – var i stand til at bringe noget spændende med tilbage, så der var fysiske beviser – så er min udfordring en anden.

Jeg kan ikke bringe fysiske beviser. Jeg kan heller ikke give læserne et kort. Udfordringen er, at vejen til det guddommelige univers skal findes inde i os selv.

Den rejse må du selv tage på. Jeg håber, denne bog hjælper dig på vej.

God fornøjelse!
Flemming Østergaard, Aarhus, marts 2015

Kirkegården

Hvad tænkte din mor, da du blev født? Kunne hun med det samme se, at dette ikke var et normalt barn?

Jeg har selv spekuleret rigtig meget over det, fordi mine egne tre børn jo er ligesådan. Som mig. Derfor har jeg også spurgt min mor, hvordan det var at føde en som mig. Hun siger, at det var meget svært. For da hun blev gravid med mig – hvilket ikke var med vilje på nogen måde, jeg skulle have været en plet på lagnet, fordi min far er meget speciel – de ni måneder hun gik med mig, havde hun kunnet se skitser omkring folk, og det gjorde hende panisk bange.

Jeg ved ikke, om det var de døde, hun prøvede at sige, for min mor er mormon, så hun er også farvet lidt af sin religion. Og det gør man ikke, man kan ikke se de døde, når man er mormon. Men engle ville hun gerne være med til, at man kunne se. Så jeg tror, hun egentlig satte det i forhold til det, men når jeg sådan mærkede på, hvad hun fortalte mig, så sagde hun egentlig, at hun både så engle og døde og ligesom kunne se ind i folk og deres liv, og det skræmte hende ret meget.

Så i de ni måneder, hun var gravid med mig, kaldte hun mig et væsen. Jeg var bange for, hvad det var, jeg fik, siger hun. Og da hun så havde født mig, havde hun taget mig op for at se, hvad jeg var for en, holdt mig sådan op. Hvad var det for et væsen, hun havde haft inde i maven? Og så havde jeg kigget hende i øjnene – og drejet hovedet og smilet til det ved siden af. Så havde hun panisk lagt mig ned på maven, og jeg havde selv møffet mig hen og bidt fat i patten. Så det var dybest set fra dag 1 af. Eller nærmest fra undfangelsen.

Men jeg er nummer ni i en generation. Jeg kan huske mange af de historier, der gik om min oldemor. I det højhus, hvor min oldemor boede, gik hun og hendes veninder jo på kaffebesøg hos hinanden. Og hvis der var nogen, der ringede til hende og spurgte, om hun gav kaffe, men hun havde drømt, at personen døde næste dag, så kunne hun sagtens sige: Ja, ja, kom du bare til kaffe – og så bare lave andre planer, for hun vidste jo, at når de var døde, så kom de ikke! Så hun har haft den der evne. Men de fleste i min familie har først udviklet deres evne efter de 18 år. Jeg er bare født med den. Så det er noget, der ligger i familien som noget naturligt egentlig.

Min mor fortæller også, at når hun gerne ville flytte et andet sted hen at bo, så havde hun flere gange fundet nogle steder, hvor hun syntes, det kunne være fedt at bo, men der var ingen kirker tæt på. Så vidste hun godt, at det kom hun ikke til, for jeg skulle bo tæt på en kirke. Jeg kunne godt bo i et hvilket som helst hus, min mor valgte, bare det var tæt på en kirke. Så vi kom til at bo i en lejlighed tæt på Viby Kirke.

Hvorfor ville du bo tæt på en kirke?

Der legede jeg. På kirkegården. Det var min legeplads. Der gik jeg og legede med de døde. Det var et dejligt, hyggeligt sted. De var jo sådan helt nede på jorden, og de accepterede mig, for vi kunne se hinanden, og vi kunne jo være sammen. Min mor har flere gange skullet dække op til mere end én og vidst, at sådan var det bare. Vi boede nede på Grundtvigsvej i Viby, så vi lige kunne gå over på den anden side, hvor der er en begravelsesplads, der hører til Viby Kirke. Og for at komme i daginstitution kunne vi enten gå hele vejen udenom eller gå igennem kirkegården. Og jeg ville altid igennem kirkegården, jeg er meget stædig. Så jeg blev stående, indtil min mor gik med til at gå igennem kirkegården. Den bor dér, og den bor dér. Jeg fortalte, hvem der boede de forskellige steder på kirkegården.

Jeg var tre år, tror jeg. Jeg kan ikke helt huske de der aldre, det er jeg ikke særlig stærk i, for jeg synes, det hele er sket mellem, jeg var tre og fem, hvis jeg skal være ærlig, når jeg sådan husker tilbage. Så jeg tror tidslinjen kan være sådan lidt rodet. Jeg tror, det har noget at gøre med, at den åndelige verden ikke har nogen tid. Så i den periode af mit liv har jeg været meget åndelig, og derfor har jeg ikke sådan fulgt med i, hvordan tid hænger sammen. Men når vi gik igennem denne her kirkegård, og jeg fortalte om hvem, der boede hvor, så havde præsten en dag – faktisk ham der senere konfirmerede mig – han havde stået og set, at jeg havde gået og snakket og peget, og han havde tænkt, hold da op, hvor må den mor da bare have styr på, hvor de døde er begravet. Og det barn er godt nok velinformeret, laver de ikke andet?

Han vidste godt, at min mor var af en anden religion end hans, og han tænkte, ja det er godt med dem, de er sgu underlige de der mormoner. Og så havde jeg stoppet op ved ham, givet ham hånden og sagt til ham: Du er et rigtig godt menneske. Det er noget, han selv har fortalt mig, da jeg blev konfirmeret. Og så har han gået og tænkt, det var da mærkeligt. Han havde fået sådan en mærkelig varm følelse i kroppen af den her healende energi, jeg havde. Nogen tid efter, hvor vi igen havde gået på kirkegården, havde jeg sagt, dér flytter en ind, og så havde jeg sagt navnet. Da havde præsten tænkt, at nu står hun da helt af. Men ugen efter flyttede hun altså ind der, hvor jeg havde sagt. Så kom han over til min mor, har han fortalt. Han gik over og bankede på og sagde, at han syntes, hun skulle vide, at hun havde et meget specielt barn.

Det vidste min mor jo sådan set godt. Min mor var alene med mig og mine tvillingebrødre, som er to et halvt år yngre, så hun har haft noget af en oplevelse. Præsten fortalte mig, da jeg skulle konfirmeres, at den dag, hvor jeg havde givet ham hånden, da havde han vidst, at det ikke var ondt, men han syntes, det var meget underligt, alt det jeg vidste. Som voksen har jeg da tit tænkt, hvorfor han ikke gjorde noget ved det? Han må jo være blevet bange på en eller anden måde. Så der er en grund til, at jeg har givet ham hånden. Der er en grund til, at jeg har sat noget kærligt i ham, så han vidste, at jeg ikke var modbydelig eller ondskabsfuld.

Han accepterede det og tænkte ikke, du var Djævelens håndlanger?

Nej, det er det, jeg tænker, det burde han næsten have tænkt. Men som han sagde, da han skulle konfirmere mig: Fordi du gav mig hånden, og jeg fik en kærlig følelse, så vidste jeg, det ikke var ondt. Så derfor har han jo aldrig lavet noget ud af det.

Engle

Troede din mor aldrig, at du var sindssyg, og ville have dig undersøgt?

Jeg spurgte hende, og hun siger: Fordi jeg havde det sådan, da jeg gik gravid med dig, så vidste jeg, at der var noget andet. Havde jeg ikke haft det sådan, så havde jeg fået dig undersøgt. Men altså, der har jo været magi i det hus hele tiden. Jeg gik som tre-årig hjemmefra. Jeg kom bare og sagde, at nu går jeg, og min mor sad og ammede mine to tvillingebrødre, men hun var alene og nødt til at lade mig gå. Så jeg skred. Jeg gik bare hjemmefra. Jeg var væk i tre timer, og hun siger, at det mest mærkværdige ved, at hendes tre-årige datter var væk i tre timer, det var, at hun ikke var nervøs. Og da jeg kom hjem, havde hun spurgt: Hvad har du lavet? Og jeg svarede: Englearbejde, og det skal jeg resten af livet.

Og hvad var det så f.eks., du lavede?

Det er et godt spørgsmål, for jeg har ret mange blackouts, hvor jeg egentlig har arbejdet uden at vide, at jeg har arbejdet. Der er meget af sådan noget arbejde, hvor jeg er ude af kroppen, og jeg ikke registrerer det, hvilket der har været hele mit liv og altid vil være. Der, hvor jeg er mellem tre og fem år, er jeg lidt i tvivl om, hvordan det egentlig foregik, når jeg lavede mange af de ting. Jeg ved f.eks., at jeg har siddet i Viby Park, og jeg kan huske, at jeg sad på den her bænk og bare var væk, mens jeg lavede et eller andet universelt arbejde herude, et eller andet englearbejde for nogle mennesker, der var et eller andet sted og så havde bedt om hjælp, eller en ulykke, hvor et barn havde behov for at føle min jordnære energi, bare kun i ånden. Så bliver jeg vækket af to ældre mennesker, der sætter sig lige ved siden af mig og siger: Er du levende? Hallo, hvorfor er du ikke hjemme? Jeg er tre-fem år gammel. Så hvad jeg har lavet der, er jeg næsten overbevist om, er et eller andet guddommeligt eller ja, hvad kalder man det, englearbejde, hvor man er ude at hjælpe nogle mennesker, der har det skidt. Hvilket jo er det, jeg gør hver evig eneste dag.

Hvordan ser engle ud?

Jamen, engle ser forskellige ud fra hver sin ejer. Det lyder lidt groft at sige ejer. Men i min forståelse, når jeg snakker med dem om, hvordan vi skal se dem, så ser de fleste mennesker englene som værende noget, der er helt igennem fantastisk. Det er de også, men vi skal ikke være dem underdanige. Vi skal være taknemmelige for dem. De ser os på nøjagtig samme måde, så de er egentlig vores ansatte, altså vores hjælpere, for vi er dem, der er taget ned på Jorden, hvilket de har stor respekt for.

Det er dem, der sørger for, at vi kan holde ud at være hernede, altså hvis vi husker at bede dem om hjælp. Så hvis man ser det på den måde, og jeg spørger dem, så forandrer de sig fra menneske til menneske, som jeg møder. Jeg kan også møde dig en dag, og så ser din engel noget mere feminin ud. Så er det, fordi det er den del, du arbejder med inden i dig. Engle er intetkøn. Så kan jeg møde dig en anden dag, hvor den ser meget maskulin og stram ud, så er det, fordi du arbejder med det maskuline i dig. De kan se ud, ligesom man har tegnet dem, og jeg tror, de materialiserer sig lidt med de her vinger for, at man kan genkende, at det er en engel. Fordi det er sådan, de er blevet tegnet gennem tiden. En rigtig engel kommer med følelsen af kærlighed og forståelse, balance og ro, den ligner en funklende stjerne.

De engle, du talte om lige før, er det skytsengle, og hvor mange har vi af dem?

Vi har én skytsengel. Som kan vise sig i både maskuline og feminine former, fordi en skytsengel er en, der har … ja hvordan skal jeg forklare det bedst …. Inden du rejser her ned på Jorden, så laver du ligesom en åndelig aftale med din mor, din far, din kæreste, dine børn … alle de her mennesker, som du møder og lærer noget fra følelsesmæssigt. Den åndelige aftale er et følelsesmæssigt dokument på, hvad du skal igennem hernede. Det er du gået hen til din skytsengel med, din skytsengel, som du har været sammen med i alle dine liv. Fra første gang din sjæl blev dannet. Jeg er sikker på, at nye sjæle bliver dannet, fordi der er andre sjæle, der er så færdige, at de nu arbejder åndeligt set, enten som åndelig guide eller engel, og der skal flere til at få det hele til at køre rundt.

Den her skytsengel ved så via det her dokument, hvad dit liv skal bestå af, hvad den skal hen og have af energier til dig. Så den går hen og downloader energierne af ærkeenglen Michael, fordi du f.eks. skal have styrke i dit liv og måske opleve at skulle kæmpe en del. Men skal du ned og være healer, så er det Raphael, den har downloadet energierne af. Skytsenglen er ikke ærkeenglen Michael, den er ikke ærkeenglen Raphael, men den har deres evner. Og det kan være mange forskellige evner, den har for dit liv. I forhold til det her livsmanuskript har den alt det, du har brug for. Du skal bare bede om det. De andre engle kan du kalde på, men din skytsengel er en helt anden, den er der kun for dig, ikke for andre, hvor de andre engle hjælper alle, der beder om deres hjælp. For engle er der ingen tid og sted. De kan være uendeligt mange steder på én gang. Der er ikke nogen begrænsning.

Det er lige noget for kvantefysikerne. De vil elske det. Men også hade det, fordi de ikke har formlen og derfor ikke indsigten til at kunne beskrive processen.

Jamen, hvordan kan du finde formlen på ingen tid? Det er tomheden. Find formlen på tomhed.

Det kommer vi ind på senere. Det er nemlig vigtigt, at vi får beskrevet systemet, så vores hjerne kan forstå det.

Men ved du, hvorfor det er sådan? Det er, fordi mennesket er kommet ned på Jorden med en hjerne, og man vil gerne kunne forstå det i hjernen. Men hvis man ikke bruger hjernen – jeg bruger den ikke særlig meget – men bruger sjælen og hjertet, så er det accepteret. Så er der ikke noget at forstå. Så er det bare sådan, det er. Ligesom vi alle siger, at blå er blå. Hvor fanden har den fået det navn fra? Nogle ting skal ikke forklares, bare føles og accepteres.

Men det er jo også, fordi du er nødt til at bruge din hjerne for at overleve. Især i den mere primitive tidsalder. Står du over for en sabeltiger, så er du nødt til at bruge din hjerne, du kan ikke bare kalde på en engel. Tigeren vil angribe dig, hvad skal du så gøre?

Den engel vil sørge for, at den her kære sabeltiger går en anden vej. Så du vil bare stå i fuldstændig ro. Sabeltigeren vil reagere på din angst, det du udsender, din energi, din frygt.

Men afhænger det ikke af, om din livsplan siger, du skal dø på lige præcis det tidspunkt?

Jo jo, så ville den æde dig, hvis det var det, du skulle.

Og det ved man jo aldrig, vel?

Nej, og der kommer vi til angsten, der gør, at vi lever. Men troen kan gøre det samme. Angsten hører til hjernen, troen hører til hjertet. I min verden er hjernen vores udfordring – min hjerne er sjældent aktiv.

Det lyder så sjovt, når du siger det.

Jamen, sådan er det. Enten er du i kærlighed, eller også er du i hjerne. I hjernen er jeg ikke særlig tit. Det er også et mærkeligt sted at være, jeg føler mig faktisk ikke hjemme, når jeg er der, den skaber konflikter, så jeg ikke kan mærke mig selv og vælge rigtigt for mig.

Barndom

Lad os lige vende tilbage til din barndom igen.

Helt indtil 5. klasse fulgte min mor mig nærmest i skole. Jeg troede jo, da jeg var lille, at når jeg fik nogle beskeder fra den anden side, var det fordi, jeg skulle give dem til nogen. For jeg havde erfaret, at hvis jeg ikke gav beskederne videre, så gjorde det ondt i mig. Så gik jeg og tænkte over det og kunne ikke give slip på de mennesker. Det var jo noget, jeg skulle lære, en proces af at få sagt fra og alt det her, men jeg var ikke særlig gammel.

Jeg stod der og ventede ved fodgængerfeltet for at skulle gå over for at kunne komme over til skolen, og så stod der tit en gammel dame. Min mor stod på venstre side og på højre side en gammel dame. Hvis jeg fik en besked om, at hun snart skulle dø, så fortalte jeg hende det. Og jeg fortalte hende det i forhold til, hvordan hun skulle dø. Jeg var måske lige malerisk nok og sagde også, hvem hun skulle huske at nå at sige farvel til. Og når sådan et lille barn står og siger, du skal huske at sige farvel til Karina, din datter, det er jo dybt chokerende for sådan et gammelt menneske.

Og det har altså ikke været sjovt at være min mor i den situation. Så hun fulgte med hen til skolen. Selv helt frem til da jeg flyttede over til min far, da jeg var omkring elleve, da stod hun og kiggede efter mig, når jeg gik i skole. Det var så tydeligt, hun bare ville stoppe det. For hun havde jo oplevet, hvor ulykkelige de ældre mennesker var blevet. Eller andre mennesker jeg har mødt, når jeg har fortalt dem om deres død, deres afslutning, eller hvad der skulle ske i deres liv. Og det er jo noget af det værst tænkelige, så derfor siger jeg til folk, når de kommer til mig i dag: Jeg mærker ikke efter jeres ulykke, jeg mærker ikke efter sygdomme, og jeg mærker ikke efter, hvornår I dør, bare så I ved det. Det stiller jeg ikke ind på. Det er simpelthen en aftale, jeg har, og jeg vil ikke have det at vide, fordi jeg har såret mange mennesker.

Fornemmede du som barn, at døden var en ulykkelig ting? Fornemmede du ikke, at det var en glædelig begivenhed, en lykkelig overgang til noget andet?

Jo, for mig var det jo ikke noget slemt, de skulle til, så jeg – jeg var jo kun tre-seks år gammel – jeg tolkede ud fra min følelse af at skulle over på den anden side. Den var jo dejlig, der var jeg jo tit. Det var nogle skønne sjæle, jeg mødte der, så jeg havde ikke noget negativt forbundet med døden, men det havde de voksne. Når dem der med hjernen, som jeg kaldte dem, dem der slår det på hjernen og angsten, der driver deres liv, jamen for dem var det jo frygteligt. Men jeg tænkte ikke over, at det var noget dårligt at sige til dem. Jeg kunne bare se, hvor bange de blev, og så kunne jeg mærke deres energier og deres aura og deres tristhed, og så var det ellers bare betaling, værsgo unge, nu er jeg i den alder, og jeg har så meget elendighed i mig, og det får du lov at mærke. Sådan var det, det føltes, som om al deres frygt blev lagt over på lille mig, som mest syntes, de skulle være glade for snart at skulle i himlen.

Men min mor sagde, at der er mange ting, man ikke må sige. Jeg blev sendt til en anden skole lige ved siden af Viby Park, fordi der hvor jeg gik, var det ikke godt, jeg blev. Jeg har været 6-7 år. Jeg husker at være gået over i parken, og jeg havde ikke lyst til at være her mere. Jeg syntes, det var svært at håndtere at være mig. Jeg syntes, livet var det mest frygtelige på kloden, og at jeg havde de her evner. Jeg forstod det simpelthen ikke, for jeg havde erfaret, at mange var bange for mig, og mange ville ikke høre mine budskaber fra den anden side.

Du havde ikke fået at vide, at det her, det er det, du skal? Engle var ikke tonet frem og havde fortalt dig om din mission i livet – ”vi er hos dig”?

Jeg har jo altid vidst, de var der. Altid vidst, at de hjalp mig, når jeg bad dem om noget. Altid vidst, at man var nødt til at bede om hjælp, ellers får man ingenting. At man er nødt til at respektere andre folks liv. Altid vidst de ting. Men jeg kunne ikke forstå, hvorfor jeg fik alle de beskeder, når jeg ikke skulle give dem til nogen. Hvorfor gik jeg rundt med dem? Hvad i alverden var det for noget? Når jeg mødte mennesker, så var jeg interesseret i dem, og med mine evner så nappede jeg alt. Det var, som om de var en åben bog, og jeg læste lige hele deres liv, og det var bare noget, jeg gjorde. Som voksen tænker jeg, at det var min træning. Det var den skole, jeg gik på. At lære hvordan man læser. Hvordan man tolker. Jeg er rigtig glad for, at jeg gjorde det som barn, fordi som voksne begynder vi at tvivle – er det mig, der tænker, eller er det dem, der snakker? Og jeg har bare altid vidst, hvem der snakker. Fordi jeg fra helt lille, dengang jeg ikke engang vidste, hvad jeg selv tænkte, har vidst, hvem der snakkede hvornår.

En ud af syv udvalgte

Jeg gik over i parken, og så sagde jeg, at jeg ville vide, hvad det går ud på. Hvad er det her? Så fik jeg at vide, at jeg skulle være med til at heale Jorden. Nå nå, tænkte jeg, det fattede jeg stadig ikke særlig meget af. Og jeg syntes egentlig, at det var svært, og jeg syntes, at hvis man skulle heale Jorden, så skulle man have det godt. Healing for mig var jo kærlighed. Det, som jeg så, englene gav mig, når jeg var trist eller ked af det, eller mine brødre drillede mig, eller hvad det nu var. Så havde jeg jo syntes, at det var healing, og jeg syntes, at opgaven var stor, hvis jeg bare var mig.

Og så fik jeg at vide, at jeg var en ud af syv her på Jorden. Og jeg ville få en gruppe, som jeg ville have ansvaret for at hjælpe med at forstå deres evner, når de kom og bad om min hjælp. Det fik jeg at vide dengang.

Men jeg kan også huske, jeg stod ovre i Viby Kirke engang, jeg kan ikke huske, hvor gammel jeg var. Jeg syntes, at nu var livet for hårdt. Min mor syntes, det var rædselsfuldt, når folk kom på besøg. De undgik at kigge mig i øjnene, de undgik at være sammen med mig, min mor tog altid ud og besøgte nogen, for folk ville ikke hjem til mig. Jeg havde ikke nogen veninder, for jeg sagde altid noget mærkeligt, der var ikke nogen, der kunne lide at være sammen med mig, folk var bange. Idet de så mig, så sendte de angst-vibes til mig, så jeg gik i en stor døs af konstant angst, folk kastede på nakken af mig. Det var dybt, dybt deprimerende. Jeg følte ansvar for at hjælpe andre med at komme ud af deres angst.

Hvordan var det i klassen?

Jeg er blevet så mobbet, at man slet ikke forstår det. Det var rent tyranni. Jeg er også rødhåret, og det hørte også til den tid, at man mobbede de rødhårede. Men det var intenst. Jeg hørte til den gruppe, der var udskudt. Gruppen, man ikke kom sammen med. Og mine forældre havde ikke rigtig overskud eller penge eller noget, så når klassen skulle noget, så kom jeg over i hjælpeklassen, altså for de evnesvage, og så sad jeg derovre. Det var røvsygt. Men de var så søde, der var mongoler i den klasse, og de var faktisk rigtig søde at være sammen med, de er utrolig kærlige. Men jeg var trist over, at jeg i alle instanser i livet blev holdt uden for det normale.

Var der aldrig nogen, der rakte hånden ud til dig?

Nej, for når jeg så var sammen med nogen, så fortalte jeg dem jo om deres liv. En af mine veninder kom i skole en dag, og det første jeg så, det var, at nu døde hendes far. Jeg er glad for, at jeg var så gammel, at jeg ikke sagde noget. Jeg sagde til hende, da hun gik, at vi ses om 14 dage. Nej, sagde hun, vi ses i morgen. Vi sås så først efter 14 dage. Der havde jeg lært, at der er nogle ting, man bare ikke siger. For der var vi alligevel oppe i 5.-6. klasse.

Så der var jeg begyndt at forstå folk, altså jeg var nået til at forstå, at det jeg fangede fra folk, hvordan de havde det … jeg var meget ung, da jeg fandt ud af, at når jeg stod op om morgenen, skulle jeg lave det her, jeg nu som voksen kalder jeg-status. Jeg skulle mærke, hvordan har jeg det? Hvem er jeg, hvad er hele min følelsespakke nu? Sådan så når jeg gik ud ad døren, så kunne jeg 100 pct. læse, om det var mig eller andre. Hvis det var andre, så holdt jeg det bare herude. Og så havde jeg mit slæng med mig, altså jeg havde de engle her, jeg bare kunne kaste i nakken på dem, hvis der var noget. Det føltes sådan at gå i skole, at jeg altid havde bodyguards med mig.

Når du nu blev mobbet så meget, kunne du så ikke bare lige sende englene på dem?!

Det burde man kunne, men det, der er essensen af at være mig, er, at man behandler alle med kærlighed altid. Man tager forståelse for hvert enkelt individs personlighed og respekterer deres sjæls udvikling i både positive og negative oplevelser.

Den forståelse havde du også som barn?

Ja, selvfølgelig havde jeg det, ellers kan man ikke have mine evner. Man er jo nødt til at forstå, at det her menneske kommer og kaster noget i hovedet på dig, fordi det ikke har andet at komme med. Det ville komme med kærlighed, hvis det havde forståelse for dig også.

Og det kunne du godt forstå?

Ja, det syntes jeg var udmærket, det var vigtigt for mig at rumme alles udvikling.

For hvis dit liv var lavet som en amerikansk film, så er der ingen tvivl om, at så ville de lave den dramatiske effekt med, at du fik englene til at feje mobberne af banen.

Ja, men det var så mere i min private atmosfære, i mit liv som menneske, at det var dramatisk. Jeg tænker dramatik kontra den engle-power, jeg befandt mig i, altså jeg befandt mig jo i helvede og i himlen på samme tid. I det ondskabsfulde, der hvor mennesker er såret gennem hele livet, der har de jo smerte indeni. Min eksistens skulle være den hvide - jeg fik jo lov at vælge, om jeg ville være sort eller hvid i en meget tidlig alder. Og det hvide er meget tydeligt. Går du ind i et sort rum og tænder en tændstik, så vælger du det hvide, så er det sgu ikke sort længere.

Men var der nogen, der sagde til dig, du skal elske alle mennesker, du skal tilgive alle mennesker?

Det gjorde jeg bare. Det gør jeg bare. Der var også mennesker, da jeg kom op i teenagealderen, i en lidt ældre alder, som jeg ikke elskede. Nej, det ved jeg faktisk ikke, om jeg gjorde. Men hvor jeg måske syntes, de var dumme. Jeg syntes, de var besværlige. Jeg syntes ikke, de kunne være bekendt at være sådan over for mig, jeg mente ikke, jeg havde gjort noget for at få en dårlig behandling.

Fik du negative tanker?

Nej, jeg syntes ikke, det var negativt. Det er mangel på overskud. Negative tanker har jeg dybest set ikke haft for nogen. Jeg har ikke haft sådan nogen jeg-hader-dig tanker, mere jeg-forstår-dig-ikke tanker.

Valgte du så mennesker fra? Jeg gider ikke dem der …

Nej, jeg er egentlig blevet i mange af de der ting alligevel, men jeg er blevet spist af. Min energi er blevet spist af, og så er jeg selv blevet trist. Jeg har egentlig altid kigget ind bagved og forstået mennesket. Altid, i min verden har alting en baggrund – også baggrunden, og derfor en forklaring og en årsag.

Men jeg havde en periode i mit liv, det var efter, jeg var blevet 11 år, hvor jeg egentlig misbrugte mine evner i forhold til, at jeg havde nogen veninder. Det var så slemt at være hjemme hos min far og min stedmor, det var psykisk terror og lidt tæsk ti timer i døgnet. Hver evig eneste dag. De var psykisk ødelagte begge to, men de gav deres bedste, det har de altså gjort.

Min far er vokset op i en kendt skuespillerfamilie. Dengang var det fint at komme på kostskole. Hvis man var kendt, så var det jo ikke børnene, man så. Der var barnepiger, der var ikke nogen personlig kontakt. Og min farmor har været psykisk syg, jeg tror, hun har haft mine evner og ikke kunnet forstå dem. Det har påvirket hende, så hun var ude af balance. Hun var tit på behandlingshjem og kom hjem igen og sad på sit værelse og ikke andet.

Min far blev allerede som 7-årig sendt på kostskole. Ved juletid kom hans storesøster og forældrene på kostskolen for at sige glædelig jul og kørte fra ham igen – min far var den eneste på kostskolen juleaften. Så blev han der helt alene uden kærligheden fra sin familie. Da han var færdig med kostskolen, blev han sendt ud med et skib og kom til Spanien, blev anholdt for et eller andet, og i to år blev han behandlet ekstremt modbydeligt i det spanske fængsel. Så kom han tilbage, og fordi man parrede de fine – min mors efternavn er Ankerstjerne og hører til Johan Ankerstjerne, den gruppe af familien – så blev min mor og han sat sammen.

Og han er jo fucked i sit hoved af det liv, han har haft. Vi er alle et produkt af vores forældre, og min mor er vokset op med en iskold far, der drak, og en mor, der ikke kunne slå igennem. Så hun har også haft et meget hårdt liv, hun ville uddanne sig, selv om man ikke gjorde det som kvinde på så højt et plan dengang. Jeg er stolt af begge mine forældre, de har virkelig kæmpet imod deres opvækst og lært meget. De bliver sat sammen og ender med at få mig – selv om de kun har sex én gang og ikke vil have børn sammen – og så var de tvunget til at være sammen. De får så også mine brødre, og da det sker, rejser min far. Han skrider simpelthen, tror han ikke helt kan håndtere at have min mor og tre små børn og ingen familieerfaringer at trække på.

Så min mor er alenemor, studerer til firesproget korrespondent med tre små børn, hvor den ældste er tre, og det er mig. Hardcore liv. Ingen penge, ingenting. Og det skulle hun så jonglere med. Ingen støtte, ingen opbakning til noget, hun har virkelig klaret det godt.

Min stedmor er ud af en familie, hvor de er mange børn, og hvor der er meget skrappe regler. Ser man på alle børnene, er de alle lidt uden for pædagogisk rækkevidde på den ene eller anden måde. Hvorfor ved jeg ikke, men min stedmor har altid fortalt, at hun som 16-årig med vold blev tvunget af sin far og sin mor til at fået foretaget en abort. Hun ønskede slet ikke at miste barnet, og det var ødelæggende for hende. Så det er mennesker, der har haft et gigant hardcore liv. Så dumper der sådan en som mig ind, der siger de mest sindssyge ting, ting man bare overhovedet ikke har lyst til at høre på, wauuw så blev det ellers hårde liv lige meget værre.

Men også nogle ting, der kunne give en fornemmelse af en mening med det hele.

Ja, men det kan man slet ikke se, hvis man er oppe i sin hjerne og kun har angst og frygt og depressioner. Det kan ikke ses, du kan ikke se igennem den lap. Du kan kun ty til, hvad du har lært. Altså hvis vi tager generationen, dengang de levede, der har man miljøarv helt vildt. Hvis vi tager vores generation, så er det selvudviklingsgenerationen. Det var det ikke dengang, da havde man ikke den indsigt. Det var de højere stillede, dem der havde flere penge, der begyndte at invitere indsigten ind. Men de lavere stillede havde det ikke. Vi boede i en toværelses lejlighed alle sammen med … jeg ved ikke hvor mange undulater og ingen penge og … jamen jeg siger dig, det var jo også i de værste kår, så de har også været prøvet. Så der er hardcore liv på hele linjen, hvilket vi er blevet stærke af.

Tre englebørn

Dine børn har en mor med specielle evner, og de har dem også selv. Hvordan klarer du det?

De har ikke evner så vilde som mine, og så er jeg den, jeg er, så de får også ro til at være børn. Og når der er spørgsmål, så får de jo bare svar. Og de tager det helt roligt. Da Clara var halvandet år, boede vi ude i Højbjerg, hvor vi havde et to-planshus. Vi sad inde i stuen, og hun havde sådan en tendens til at tage skraldet og løbe igennem gangen, hvor trappen var op til første sal, og ud i køkkenet og smide skraldet ud.

Så en dag kommer hun til trappen, og der stivner hun fuldstændig. Huuuh, helt oppe og ringe, så løber hun ind: Mor pas på ham manden, pas på ham manden. Og jeg siger: Nå, er der nu noget igen. Jeg putter hende stille og roligt og siger til ham manden, at han godt må være der, men han skal opføre sig ordentligt. Det er, fordi jeg tænker, at det er faren til Thomas, som jeg var kæreste med, for han var nemlig død. Men jeg havde aldrig set faren, så jeg var ikke sikker. Så på det tidspunkt fik jeg bare sagt til ham der, at nu tager du den med ro. Så forsvandt han, og jeg så ham faktisk ikke rigtig nogen steder i huset i lang tid, og Clara sagde ingenting.

Så sad jeg en dag og rullede cigaretter, dengang var vi rygere, og så kommer Clara ud og siger: Mor, du skal ikke rulle smøger til Thomas. Nå, hvorfor skal jeg ikke det? Det siger ham manden, du ikke skal. Så havde hun jo fundet sig en balance med ham, så hun ikke var bange for ham mere. Så var det i orden, han var bare en hyggelig fætter. Senere, mange år senere, får Thomas fire blodpropper i hjernen pga. rygning. Så allerede der fik vi altså advarslen. Men jeg tog den ikke og tænkte ja, det er godt med jer. Han har sit eget liv, han må selv bestemme, jeg vil ikke blande mig. Så lidt sjovt er det jo egentlig, ikke? Det var en af Claras oplevelser.

En anden af hendes oplevelser var, da hun er omkring otte år. Hun går i skole herude i Gylling, og en dag leger hun oppe ved kirken, vi har jo noget med kirker og kan godt lide at komme der. Der render hun rundt om kirken med en veninde ved juletid, jeg tror, klokken er 4-5 stykker om eftermiddagen, det er i hvert fald mørkt. Så kommer venindens mormor. Dalende ned fra tårnet og aer veninden på kinden. Og Clara hun siger: Naaaj, din mormor står og aer dig på kinden. Veninden flipper jo fuldstændig, for hun ved, at mormoren er død.

Hun løber bare skrigende hjem, og jeg får venindens mor i røret, og da Clara kommer hjem, er hun helt rundforvirret, hvad er der lige sket. Hun kunne slet ikke forstå det. Jeg har så snakket med moren, som er dagplejemor til min søn, så jeg vidste, jeg skulle snakke med hende næste morgen alligevel. Og så siger jeg til Clara: Helt ærligt, hvad har du lige lavet? Jamen, hendes mormor kom ned, sådan og sådan. Men hvad laver du oppe ved kirken? Jamen, de store henne i skolen sagde, at hvis man løb rundt om kirken, når det var mørkt, kunne man se julemanden. Ja, julemanden, Clara … Ja, hvis jeg kan se engle og døde, kan jeg vel også se ham!

Det er et godt argument.

Det er sgu et godt argument, når du er otte år gammel. Men der er mange sådanne oplevelser. En anden dag render Julius efter Andreas op ad den der trappe, så siger jeg: Pas nu på, at I ikke falder ned ad trappen. Julius kigger på Andreas og siger så: Kan jeg dø af at falde ned ad trappen? Ja, svarer Andreas, hvis du er heldig, så har du chancen for at dø! Og jeg står der og måber og smiler lidt for mig selv, tænk at have den holdning til døden. Så går de ovenpå, og jeg hører Julius sige til Andreas: Nej, jeg kan ikke dø af at falde ned ad trappen, for i himlen aftalte jeg med mor, at hun skal dø først, og hun står og laver mad. Så med andre ord kan han ikke dø af at falde ned ad trappen. Han skænker det ikke en tanke, at han kunne komme til skade.

Har du fortalt ham, at I har aftalt det?

Aldrig. Vi snakker praktisk talt aldrig om de ting, for jeg synes, de skal tage deres egen udvikling, have deres egen holdning og selv finde det, de tror på. Jeg ved ikke noget værre end forældre, der farver deres børn med religion og holdninger, det dur ikke, ikke i min verden. Så de spørger om noget, og så svarer jeg meget naivt og meget kort. Så må de selv lede efter svarene. Ligesom jeg fik allermest ud af selv at spørge. Min kontakt til engle og døde er jo så intens, fordi jeg altid selv har været nødt til at spørge og finde ud af det.

Har de spurgt, om man lever igen?

Det er ikke noget, vi diskuterer, det ved vi bare. Jeg sad sammen med Julius en aften, og så sagde han: Mor, i mit næste liv skal jeg arbejde som engel. Okay, sagde jeg, det er i orden. Vi sad bare, det kunne vi godt forstå. Så gik jeg lige, og da jeg kom igen, sagde han: Ej, jeg vil godt være engel, når jeg bliver stor. Okay. Så det er rykket fra julemand til engel nu, når han bliver stor.

Hvornår vidste du selv, at vi bliver født igen?

Det har jeg også altid vidst, som en inkarneret sjælelig viden i min underbevidsthed. Dengang tror jeg ikke, jeg huskede på det, jeg tror, jeg havde rigeligt at gøre med at finde ud af at håndtere, hvem jeg var i verden i denne inkarnation. Og som voksen ville jeg undersøge det. For jeg opdagede, at det jeg kunne, altså det at se engle og snakke med de døde, hed ”clairvoyant medie”. Jeg har jo altid troet, at jeg var den eneste, som var så slemt ramt. Jeg troede i mange år, at det var en psykisk sygdom af en art, selv om jeg havde fået at vide, vi var syv af min slags, men jeg vidste jo også godt, at planeten var kæmpestor, og jeg vidste ikke helt, hvem de andre var, eller hvor de var henne. Som barn tænkte jeg, at de der andre seks mennesker er nok spredt ud over det hele uden at vide, hvem de andre er. Det er, som om jeg ikke havde behov for at vide, hvem de var. Inderst inde vidste jeg, at vi alle havde hver vores mission, og jeg havde nok i min mission, som ville kræve al min opmærksomhed.

Du har aldrig fået at vide, hvem de seks andre er?

Aldrig, for jeg har ikke spurgt, før du og jeg er begyndt at snakke om det. Men når jeg spørger til det, så får jeg ét menneske vist. Amma. Hun er sådan lidt en guru, der rejser rundt og giver krammere. Hun er i Indien og mange andre steder i verden, hun er en skøn sjæl og pragtfuld healer.

Det er altså ikke meningen, at de syv skal forene sig – det har du ikke fået besked om?

Nej, det har jeg ikke, den tanke har jeg aldrig rigtig tænkt som voksen. Det er, som om jeg godt ved, det ikke er meningen, at vi skal mødes alle syv.

Men du har ikke en trang til at finde ud af, hvem de fem andre er?

Nej, overhovedet ikke. Tværtimod, så tror jeg egentlig bare, at de hver især skal finde ud af, hvem de er. Og så skal vi hver især gøre vores arbejde.

Du har haft et billede på din hjemmeside, hvor en køkkenrulle svæver frit i luften ved siden af Julius, din yngste søn?

Ja, det er, hvor Julle leger med farfar, som er død, ham har vi tit leget med. Nogle gange kan Julle også godt se ham, men ikke altid. Han snakkede mest om ham, da han var to år gammel.

Siger han så noget?

Sidste gang sagde han: En garde – da fægtede Julle med ham, det var dengang, vi boede sammen, Thomas og jeg. Hvem er det så, der er oppe på værelset hos dig en gang imellem, Julle, som ser gennemsigtige ud?

Julius: Clara og Andreas.

Ser de også gennemsigtige ud?

Julius: Ja.

Det er, fordi de går ind kun med deres sjæl, ikke deres krop. Det er noget værre noget, når I driller hinanden på den måde. Når man kan gå ud af kroppen, kan man godt gå ind til hinanden og drille lidt. Sådan er det her i huset. Det er et sjovt hus at være i.

Men da Julius leger med farfar, fægter de med de her tomme køkkenruller… Andreas har mest fægtet med Jesus, hvor Julius fægter med farfar. Og så havde de jo leget, og jeg havde taget mange billeder, for den hopper jo rundt i luften, og jeg har aldrig fået lov at fange deres leg på billeder, hvor man så kan se som på det billede, du snakker om, at der er en svævende genstand. Men så sidder vi en dag og kigger på computeren og ser alle billeder igennem, og så var der det billede, som du omtaler.

Samme dag leger Andreas ude i haven, han render rundt og fægter, man kan simpelthen se, at han slås med en, der har et usynligt sværd. Det er så tydeligt, at han rammer noget. Og da han er færdig, så råber han bare ud i hele haven: Var det det, du kunne, Jesus, kunne du ikke mere? Naboen, som kaldes for ”byens avis”, må virkelig have tænkt, hvad sker der derinde? Men det var altså bare Andreas, der legede med Jesus.

Har du spurgt dine åndelige vejledere om, hvorfor du ikke må filme og tage billeder?

Nej, det har jeg ikke. Jeg tror faktisk, der vil ske noget ekstremt, hvis vi fik så mange beviser med så meget hjerneaktivitet, der er hernede på Jorden. Folk er jo griske, folk ønsker til sig selv, og det ville slet ikke kunne … jeg tror, det ville få ondskabsfulde følger. Hvis vi tænker ti år tilbage, da var den verden, jeg repræsenterer, ret usynlig. Nu er den sådan forholdsvis synlig, men den kunne være meget mere synlig, der er stadig nogen, der er intensive negative non-believers. De ville sætte noget dårligt i gang, hvis man kom med fysiske beviser. Det kunne blive modbydeligt. Ligesom hvis der var en, der kunne fortælle Lotto-tallene. Det har jeg tit sagt, hvorfor får jeg ikke Lotto-tallene, og så har de svaret mig, at så ville der være nogen, der kidnapper dig for at kræve penge for dig. Sådan er mentaliteten desværre.

Men du ved også godt, at det er sådan noget, folk gerne vil se. Ikke de ekstreme non-believers, men skeptikerne, dem der er i det vaklende felt.

Der er en dame i Helsingør, som har et teater, Musikteateret tror jeg, det hedder. Der har jeg været oppe og arbejde, og hun sagde: De ting, du sagde til mig, hvordan ved du det? Hvordan kan du sidde og beskrive min søns kæreste? Hvordan kan det lade sig gøre? Du ved ikke, hvad hun hedder, du ved ikke, hvad min søn hedder, du ved ikke, hvor hun er, du har aldrig set hende. Hvordan kan det lade sig gøre? Hun forstår det simpelthen ikke. Men alligevel så er hun en believer, selv om hendes hjerne siger hende, at det ikke kan være rigtigt, at et menneske kan gøre det.

Men det er jo også, fordi vi gerne vil forklare det rent videnskabeligt, hvad der sker.

Men det er jo ikke videnskabeligt, det jeg laver. Julius havde været oppe på legepladsen sammen med en af mine gamle venner, mens jeg var på helsemesse. Da jeg kommer hjem, ser Alain, min daværende kæreste, helt trekantet ud i hovedet, fordi Julius bliver ved med at snakke om en lille mand, der skal hjælpes hjem. Alain ved godt, at det er noget, Julius kan, så han siger til Julius, den må du tage med din mor. Senere om aftenen, da jeg skal skifte ble på Julius, snakker vi om den lille mand, og hvordan vi skal hjælpe ham den lille mand, som er en alf. Så han er også allerede i den verden der, så det er sådan lidt en sjov tilværelse, vi har.

Clara havde også en oplevelse med lys. Jeg var på arbejde, Clara var hjemme, og hun kan ikke lide at sove med slukket lys, mest af alt fordi hun ser så meget og føler så meget. Hun bliver lidt bange for, hvad der går rundt deroppe en gang imellem. Så ringede Clara til mig på arbejde og sagde, hun var blevet bange, fordi lyset ikke virkede. Så jeg var nødt til at komme hjem. Men jeg sagde til hende, at jeg sender englen Gabriel. Så ser Clara en i hvid kjole og med hvidt hår med et rødligt skær, der ordner lyset. Clara tror, at det bare er mig, der er kommet hjem, og lægger sig til at sove.

Du sendte mig nogle gode spørgsmål til mine børn, og jeg tænkte over det her til morgen. Hvis jeg spurgte dem om, hvad de tror på af forskellige ting, så ville de egentlig svare: Nej, det tror jeg ikke på. Det skal formuleres på en anden måde og dog, så er det måske bedre at forklare hverdagen med dem, fordi for dem er det jo ikke noget, de har øvet, så de spørger automatisk. Det er jo bare noget, de gør. De stiller ikke spørgsmål direkte til skytsenglen, om den gider komme med den der matematikopgave. Det gør de ikke, det er bare noget, de har. Det er deres bedste ven. Så de tænker ikke over at spørge.

Vi sad i går aftes og skulle finde samtlige drengenavne i Andreas’ klasse, og hvis man er presset og stresset, så kan man ikke høre, hvad englene siger. Så er det no go. Så skal man en anden vej for at fatte, hvad de har gang i. Og Andreas sidder og er irriteret, han kan ikke huske de sidste tre, han siger: Mor, spørg lige englene. Og jeg farer rundt og bager og siger, det kan jeg ikke, det må du sgu selv klare. Det er en ganske almindelig daglig dialog. Og så sidder Andreas og er stresset. Men jeg kan sgu ikke høre dem, siger han så. Så begynder han så på billeder, hvad er det for nogle billeder, for de vil hjælpe ham med at vise billeder af de her børn, men han kan ikke, for han er træt og frustreret. Derfor sagde jeg: Ved du hvad, vi gør det bare i morgen. Og så kom de sidste tre navne, for så blev stressen frataget ham.

Der var også en sjov dialog, drengene havde forleden. De sad her og legede en leg, og Andreas drillede Julius. Og Julius havde godt hørt i sin øresnegl, at han havde gang i et eller andet, som han ikke måtte vide. Og så kommenterer Julius det over for Andreas: Det der er jo ikke rigtigt. Jo, det mente Andreas, at det var. Så siger Julius: Skal jeg spørge englene?

Det er så genialt det der! Så det er egentlig noget, jeg synes, de bare gør pr. automatik uden at registrere det.

Tror du, at de kan se andre folks skytsengle, som du kan?

Jeg tror ikke, de kigger i den her alder. Jeg tror, at grunden til, at jeg gjorde det, var, at mine forældre og min familie ikke kunne. Så gjorde jeg det og gjorde opmærksom på det. Hvor mine børn ikke gør opmærksom på det, fordi sådan er det bare. De kigger ikke efter det. De har rigeligt i sig selv og deres egen oplevelse. Men vi kan jo ikke køre forbi en ambulance uden, at Andreas siger: Jeg sender engle. Clara kan ikke gå til et foto-shoot eller et eller andet teater-halløj, uden at hun ringer og siger: Mor, send lige nogle engle.

Hvorfor?

Det er, fordi det er en naturlig del, at man beder hinanden om hjælp. Man klarer ikke det hele selv.

Kan I forresten spille brætspil sammen, dig og børnene, kan I spille kort – eller sidder I så og læser hinandens tanker?

Vi leger andre lege sammen, vi kan spille fodbold og danse og stopdans og den form, men nej, vi spiller aldrig brætspil, det kan vi netop ikke. Jeg købte engang en gave til Andreas, og det var en del dage før hans fødselsdag, og det vidste han med det samme. Han vidste også, hvor den lå, uden han havde set, hvor den var. Det sker, at børnene ved de ting, men de gør det ikke med vilje, de kan ikke styre den evne på en målrettet måde.

Det er totalt uvirkeligt. Så langt ude.

Det er så virkeligt.

Men giver det ikke nogle problemer henne i skolen så?

Noget af det jeg har brugt mest tid på, mens børnene var små, det var at forklare dem, hvordan de andre fungerer. Hvordan andre børn ser tingene og fungerer. For så har de lært respekt. Så de kigger ikke i folks hjerner på den måde. Kun hvis det er nødvendigt. Ellers blander man sig ikke. De får en forståelse.

Jeg har et godt eksempel med Andreas’ skolelærer, klasselærer. Hun havde jo sagt til hele klassen, at det var den værste klasse, hun nogensinde havde haft. Og det var en førsteklasse – det siger man altså ikke. Det er så, hvad det er. Jeg bliver en lille smule provokeret, jeg ved godt, jeg burde rumme det, men jeg bliver en lille smule provokeret, så jeg siger til Andreas: Jeg synes, det er irriterende, den lærer har været sådan – hun er meget bedrevidende og har overhovedet ikke lyttet til de ting, jeg har sagt til hende. Og så siger Andreas bare stille og roligt: Mor, hun har det svært, og det rummer vi. Bum. Så han har allerede lært, hvordan hun har det. Det her barn, der i forvejen er rigtig prøvet af alle de indtryk, har været inde og forstå, og det er jo det der med at læse tanken, det med at forstå hvad der sker, se hele billedet og derefter danne et billede af, hvad man så kan deltage i. Så han rummer, at hun faktisk har svinet hele klassen til, fordi han forstår, at hun havde det svært. Se det synes jeg jo er fantastisk flot, at man kan, når man kun er otte, som han var der.

Ja, vel også at han er bevidst om, at han kan det, og derfor gør han det.

Jamen det er jo nemlig der, den er. Han er ikke bevidst om, at han kan. Det er det, han har lært, at det er sådan, man gør. Det er hans natur. Det er den mest naturlige måde for ham at gribe tingene an på. Sådan er det. Her da jeg hentede ham til aften hos hans far, han havde været til fodbold og skulle selv cykle hjem til sin far på cykel. Der var en kammerat fra holdet, som han ikke engang kender, der vælter. Faktisk så havde han lige spillet imod Andreas og været lidt hård over for ham. Han vælter på sin cykel, og Andreas stopper med det samme, ordner den lille drengs cykel med kæden, der er hoppet af og det hele, og får oliefingre, han hader at have det, og cykler så bare hjem. Selv om han har ondt i sine fødder, støvlerne har gnavet, så vælger han at gøre det der. Da jeg så henter ham senere, og han kommer ind i bilen, siger han: Ja mor, selv om han jo ikke havde været sød mod mig ude i fodboldkampen, så er en rigtig ven en, der hjælper en kammerat. Det er okay, når man kun er ved at blive ni. Han rummer altså den dreng, og som han siger: Ellers så skulle han til at trække cyklen hjem, og han har langt hjem, det ville være synd for ham.

Andreas ville ikke have rummet den her dreng, før han blev syv. Fra de er nyfødte, til de bliver seks-syv næsten otte år, der er der krise. Der lærer de. Hvis du forestiller dig, at når du ser mig, får du fem indtryk. Så får de minimum 29. Og det gør de også ved hinanden. Clara har været en, der syntes, at livet var det værste, der fandtes. Indtil hun blev ti, det er et lille år siden. Da kunne hun jo tude og ikke have lyst til at leve. Hende skulle jeg konstant være opmærksom på. Hun hadede Andreas. Og hun sagde det uden at kny til ham. Der var så meget kamp imellem de to. Konstant mægling, konstant fight om hvem, der var mest rigtig.

Udover det, så læser de også hinandens følelser. De læser hinandens frustrationer. De læser, hvad den anden vil, den andens tanker, og hvor skal det hen, og hvad betyder det for mig. Det er det, der sker, så jeg kan godt forstå, de irriterer hinanden en lille smule, fordi den anden vil altså have den der slikpose, men den kan du ikke få, for der er kun en tilbage, så det skal du bare ikke. Det kan jeg godt forstå. Indtil de finder ud af, at vi kunne deles. Vi kunne rumme hinanden, hjælpe hinanden, vi kan være kærlige for hinanden. Aha, så finder de ud af, det er sammenhold, det kan vi bruge til noget, så kan vi rotte os sammen.

Det gjorde de jo, da vi var i København. Min daværende kæreste, William, vidste ikke, hvad der ramte ham. Jeg var lige kørt af sted, og de skulle gå og hygge sig sammen. Og Clara og Andreas kiggede på hinanden, de ville gerne have en is. Det vil sige, de vælger sammen at gå ud af kroppen, og William tænker, det var da hyggeligt så stille og roligt, det går her. Men de tager hen til den første isbod, de finder, skaber scenariet af, at William træder ind i butikken og bringer det med tilbage. Så da han så rent faktisk gik ind i butikken, kunne han ikke andet end sige ja. For de vidste lige præcis, hvordan de skulle ordne den.

De er så snu. Hvor jeg jo heldigvis så meget er deres mor, så når de prøver den på mig, så siger jeg: Nå, nu går I, I kan godt glemme det. Så jeg går op foran, og så må de gå tilbage, godt sure. Det er så skægt. Som William sagde: Jeg ved ikke, hvad det var. Det var, som om jeg gik ind i en tidslomme, de allerede havde lavet. Nu gør børnene det ikke bevidst, de gør det bare uden rigtig at registrere, at de gør det. De dagdrømmer og får det til at ske.

Har du svært ved at slappe af, når du har dine børn?

Mine unger er så aktive og vil gerne have og have. Jeg slapper ikke af, når jeg har dem. Der var en psykolog, der engang sagde til mig, at have dine tre børn er det samme som at have ni børn, der har DAMP. Og når de er hos deres far, knokler jeg.

Mine børn er jo kommet herned som nogen, der skal kæmpe for os. Og jeg kan ikke opdrage dem i begrænsninger. Det gør, at jeg skal være gigant rummelig. Hvis jeg opdrager mine børn med begrænsninger, kommer de ikke til at manifestere de ting, de skal manifestere. Det har jeg fået at vide, at det går ikke. Derfor skal mine børn have den udvikling og det frie, men guidede liv. Og med tre børn, der er lynende intelligente, der har mine synsvinkler, har det åndelige bibliotek, som de bare kan tappe ind i, som det lige passer dem og forstå det med deres menneskealder, huh, jeg keder mig ikke. Er du svimmel. Det er en hårfin grænse at finde imellem at give lov og give konsekvenser. Og jeg er alene om det, så til tider giver jeg mig, selv om jeg ikke burde.

Men det er måske i virkeligheden godt for dem, at de så er ved en ”hjernemand” i form af deres fædre en gang imellem. Så kommer de vel lidt ned på jorden.

Ja, det er det. Det er godt for moren. Men alligevel ikke godt for moren. For når de kommer hjem, så skal de have afreageret. Så har de noget, de skal have indhentet. Det er nu kun drengene, ikke Clara. Jeg har indført en regel, der hedder, jeg henter dem mandag, fordi de er ved at lære forskellen. Når de er hos far, så er det sådan. Når de er hos mor, så er det sådan. Sådan så de kan kende … vi har en sætning her i huset, der hedder, at vi tænker ikke, vi taler. Det vil sige, jeg kan ikke forstå, hvad de tænker. Jeg kan kun forstå, hvad de siger. Så de er ved at lære at sige alting, så jeg forstår alting. Det betyder, at der er åbent for forhandling om alting.

Jeg kan aldrig sige til mine børn, de skal gøre sådan. Så siger de hvorfor? Hvordan? Hvad vil du med det? Hvorfor gør vi ikke sådan? Selv den mindste på fem spørger hvorfor. Alt skal forklares. Og det kan dæleme være hårdt, når de så lige har haft en uge, hvor intet er blevet forklaret. Så skal jeg forklare hele den uge også. Det, at vi som forældre er forskellige, udvider børnenes forståelse af verden, men mens vi opdrager, kan det holde hårdt. Egentlig synes jeg, begge verdener er vigtige for børnene.

Hver mandag kører vi i Lidl, for det er der, vi køber lidt ind, og chips køber vi altid. Og chipsene symboliserer, når vi spiser dem på vej hjem, at nu – og det snakker vi om – chips passer om mandagen, for nu kommer vi hjem til mor. Nu er det, vi må sige tingene, som vi har dem, vi må komme med vores følelser, og vi kan ikke forstå, hvad vi tænker, kun hvad vi siger. Og at alt er vigtigt at sige og snakke sammen om, for hos mig er det det eneste sted, de tre er samlet, og det kan give problemer. Tit vil Clara bare gerne være alene, men drengene har savnet hende, så derfor driller de hende for at få hendes opmærksomhed.

Det er en meget stor opgave. De kærester, jeg har haft, siger: Hvis det var mig, så havde jeg dæleme sat nogle flere grænser bum, bum, bum. Nå, men så kommer vi ud i haven, og så er Julius lige blevet enig med sig selv om at skille et eller andet ad, fordi han skulle undersøge, hvordan det hænger sammen. Det får han lov til. For han har behov for at gå i dybden med noget. Det vil sige, jeg begrænser ikke hans fantasi. Jeg begrænser ikke hans adfærd til at nå længere end til overfladen af noget. Jeg negligerer intet. Men han ved, at han skal spørge, om han må pille det fra hinanden, og han ved, han selv skal rydde op bagefter.

Hvis han får lyst til at lave et eller andet, så får han lov til det, og vi snakker om, hvad det er, han egentlig har gang i. Når Clara, som i går har lyst til at gå med sin veninde ud og shoppe i genbrugsbutikker, så får hun lov til det. Og hvis hun glemmer sin telefon, så hun ikke kan få kontakt til mig eller se den info der kommer med, hvornår jeg kører til Odder og henter børn, så må hun selv betale en taxa hjem. Fordi der er nogle ting, der SKAL ordnes. Så sådan hænger tingene bare sammen. Jo ældre de bliver, er der konsekvenser for deres handlinger, jo yngre de er, er der mulighed for simpelthen at lære. Dog altid med at jeg skal vide hvorfor, og hvad de har tænkt, inden jeg siger ja til deres idé.

Så de er jo ekstremt tidlige til at have en færdighed i sprog og i håndtering af tingene og godt nok også i at snøre. Jeg kan jo se de her pædagoger. De pædagoger, der kender dem, har så lært det, men når der kommer en ny, så bum, så sidder den nye og gør præcis, hvad Julius synes, vedkommende skal gøre. Og det er sådan, det er. Han tapper jo lige præcis ind i deres tankevinkel, hvem er de derinde og hvordan.

Nogle gange kan de herhjemme sidde og skændes lidt for meget, så kan jeg lave den menneskelige: Hold nu kæft! Højt. Men hvis jeg tænker det højt, så bliver der stille. For de er konstant i forbindelse med, hvad det er, der sker ovre ved mor lige nu. Hvor langt kan vi trække den, kan vi trække den længere, eller hvordan er det. Så jeg er på hele tiden, det lyder lidt som klynk, men puha det kan være hårdt. Men for hulen, det kan også være skønt og morsomt. En morgen sad vi rundt om bordet, og Andreas, den mellemste, så på mig og sagde: Mor, det siger biiibbb oppe i dit hoved. Han mente, at jeg ikke tænkte.

Englen fra Viby (prøve)

Flemming Østergaard

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-17837-1

© Flemming Østergaard & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk