R.L. Stine

Min nabo er et spøgelse
(Prøve)

På dansk ved Henrik Andersen

Gyldendal

Hannah var ikke sikker på, hvad det var, der havde vækket hende – den sprøde knitren eller de klare gule flammer.

Hun satte sig op i sengen og stirrede skrækslagen på ilden, som havde omringet hende.

Flammerne slikkede over hendes kommode. Det brændende tapet krøllede sig sammen og smeltede. Lågen i skabet var brændt ned, ilden sprang fra hylde til hylde.

Selv spejlet brændte. Hannah så det mørke omrids af sit eget spejlbillede bag de hvirvlende flammer.

Ilden bredte sig hurtigt til hele værelset.

Hannah blev kvalt i den tykke, sure røg.

Det var for sent at skrige.

Men hun skreg alligevel.

Det var heldigvis kun en drøm.

Hannah satte sig op i sengen. Hendes hjerte hamrede, hun var helt tør i halsen.

Ingen knitrende flammer. Ingen fejende gule og orange flammehvirvler.

Ingen kvælende røg.

Kun en drøm, en frygtelig drøm. Så virkelig.

Men en drøm.

»Wauw. Det var vildt skræmmende,« mumlede Hannah for sig selv. Hun lænede sig tilbage i puden og ventede på, at hendes hjerte skulle holde op med at hamre. Hun løftede blikket, stirrede op på det køligt hvide loft med sine grågrønne øjne.

Hannah kunne stadig se det for sig: det sorte, forkullede loft, det sammenkrøllede tapet, flammerne, der dansede foran spejlet.

»Mine drømme er da i det mindste ikke kedelige!« sagde hun til sig selv. Hun sparkede det tynde tæppe af sig og kastede et blik på vækkeuret. Kun kvart over otte.

Hvordan kan den kun være kvart over otte? grundede hun. Det føles, som om jeg har sovet en evighed. Hvilken dag er det for resten i dag?

Det var svært at holde styr på de her sommerdage. Det var, som om den ene smeltede sammen med den anden.

Det var en ensom sommer for Hannah. De fleste af hendes venner var på ferie med familien eller rejst på sommerlejr.

Der var ikke meget at lave for en tolvårig i en lille by som Greenwood Falls. Hun læste en masse bøger og så masser af tv og cyklede rundt i byen på udkig efter nogen at være sammen med.

Kedeligt.

Men i dag smilede Hannah, da hun stod ud af sengen.

Hun var i live!

Hendes hus var ikke brændt ned. Hun var ikke blevet fanget inde bag en knitrende flammemur.

Hannah iførte sig et par grønne shorts og en lysende orange top uden ærmer. Hendes forældre drillede hende altid med, at hun var farveblind.

»Må jeg være her! Når jeg nu godt kan lide stærke farver!« svarede hun.

Stærke farver. Ligesom flammerne omkring hendes seng.

»Hey, du der drøm – skrid!« mumlede hun. Hun lod hurtigt en børste glide gennem sit korte lyse hår og gik derefter ned ad gangen og ud i køkkenet. Hun kunne lugte spejlæg og bacon, som var ved at blive stegt.

»God morgen, alle sammen!« kvidrede Hannah lykkeligt.

Hun var ligefrem glad for at se Bill og Herb, sine seksårige tvillingebrødre.

De var ellers en pestilens. De mest højrøstede irritationsmomenter i Greenwood Falls.

Lige nu kastede de en blå gummibold frem og tilbage over bordet. »Hvor mange gange skal jeg sige det – at I ikke må spille bold inde i huset?« skændte Mrs. Fairchild henne fra komfuret.

»En million,« sagde Bill.

Herb grinede. Han syntes, at Bill var hylende morsom. De syntes, at de begge var hylende morsomme.

Hannah gik hen til sin mor og gav hende et stort knus bagfra.

»Hannah – hold op!« råbte hendes mor. »Jeg var lige ved at tabe æggene!«

»Hannah – hold op! Hannah – hold op!« efterlignede tvillingerne deres mor.

Bolden ramte Herbs tallerken, sprang op mod væggen og landede på komfuret, få centimeter fra stegepanden.

»Godt ramt!« drillede Hannah.

Tvillingerne satte i deres skingre latter.

Mrs. Fairchild snurrede rundt og så vredt på dem. »Hvis bolden rammer stegepanden, kommer I til at spise den sammen med jeres æg!« sagde hun og viftede truende med gaflen ad dem.

Det fik drengene til at grine endnu højere.

»De er i deres fjollede humør i dag,« sagde Hannah med et smil. Hun fik et smilehul i hver kind, når hun smilede.

»Nå, men hvornår er de så i deres alvorlige humør?« spurgte hendes mor og kastede bolden ud i gangen.

»Tja, jeg er i fremragende humør i dag!« erklærede Hannah, der så ud gennem vinduet på den skyfri blå himmel.

Hendes mor stirrede mistænksomt på hende. »Hvorfor?«

Hannah trak på skuldrene. »Det er jeg bare.« Hun havde ikke lyst til at fortælle moren om mareridtet, om hvor godt det føltes at være i live. »Hvor er far?«

»Han tog tidligt på arbejde i dag,« sagde Mrs. Fairchild og vendte bacon med sin gaffel. »Vi er nogle stykker, der ikke har fri hele sommeren,« tilføjede hun. »Hvad skal du lave i dag, Hannah?«

Hannah åbnede køleskabet og tog en karton appelsinjuice ud. »Det sædvanlige, vil jeg tro. Du ved. Bare drive rundt.«

»Jeg er ked af, at din sommer er blevet så kedelig,« sagde moren med et suk. »Vi havde simpelt hen ikke råd til at sende dig på sommerlejr. Måske til næste år – «

»Det er okay, mor,« svarede Hannah muntert. »Min sommer er helt fin. Det passer.« Hun så på tvillingerne. »Hvad syntes I om mine spøgelseshistorier i aftes?«

»Ikke uhyggelige,« svarede Herb hurtigt.

»Overhovedet ikke uhyggelige. Dine spøgelseshistorier er åndssvage,« tilføjede Bill.

»I to så nu ellers temmelig bange ud,« insisterede Hannah.

»Det var bare noget, vi lod som om,« sagde Herb.

Hun holdt juicekartonen frem. »Skal I have noget?«

»Er der frugtkød i?« spurgte Herb.

Hannah lod, som om hun læste kartonen. »Ja. Her står ‘et hundred procent frugtkød’.«

»Jeg hader frugtkød!« erklærede Herb.

»Det gør jeg også!« istemte Bill og skar ansigt.

Det var ikke første gang, de havde en morgendiskussion om frugtkød.

»Kan du ikke købe appelsinjuice uden frugtkød?« spurgte Bill deres mor.

»Kan du ikke si den for os?« spurgte Herb Hannah.

»Kan jeg få æblejuice i stedet?« spurgte Bill.

»Jeg vil ikke have juice. Jeg vil have mælk,« besluttede Herb.

Normalt ville sådan en samtale have fået Hannah til at skrige. Men i dag tog hun det roligt. »En æblejuice og en mælk er på vej,« sagde hun muntert.

»Du er søreme i godt humør her til morgen,« bemærkede hendes mor

Hannah rakte Bill hans appelsinjuice, hvorefter han omgående spildte den.

Hannah hjalp sin mor med at rydde op i køkkenet efter morgenmaden. »Dejlig dag,« sagde Mrs. Fairchild og kiggede ud ad vinduet. »Ikke en sky på himlen. Det bliver op til tredive grader.«

Hannah lo. Hendes mor kom altid med vejrudsigter. »Måske cykler jeg en lang tur, inden det bliver rigtig varmt,« sagde hun til sin mor.

Hun gik ud ad bagdøren og tog en dyb indånding. Den varme luft duftede sødt og friskt. Hun så to gule og røde sommerfugle, der side om side baskede gennem blomsterbedet.

Hun trådte et par skridt over plænen hen mod garagen. Hun kunne høre det dybe drøn fra en plæneklipper længere nede ad vejen.

Hannah kiggede op i den klare blå himmel. Solen varmede hendes ansigt.

»Hey – pas på!« råbte en oprevet stemme.

Hun udstødt et overrasket gisp og faldt om på jorden.

Hannah landede ublidt på alle fire. Hun vendte sig hurtigt om for at se, hvad det var, der havde ramt hende.

En dreng på cykel. »Undskyld!« råbte han. Han sprang af cyklen og smed den i græsset. »Jeg så dig ikke.«

Mit tøj er skrigende grønt og orange, tænkte Hannah. Og så påstår han, at han ikke så mig?

Hun kom på benene og gned græspletterne af knæene. »Av,« mumlede hun og skulede til ham.

»Jeg forsøgte at stoppe,« sagde han stille.

Hannah så, at han havde lysende rødt hår, næsten lige så orange som mandariner, brune øjne og et ansigt, som var fuldt af fregner.

»Hvorfor kørte du rundt inde i vores have?« spurgte Hannah.

»Jeres have?« Han kneb de mørke øjne sammen. »Hvornår er det blevet jeres have?«

»Før jeg blev født,« svarede Hannah skarpt.

Han hev et blad ud af hendes hår. »Bor du i det hus?« spurgte han og pegede.

Hannah nikkede. »Hvor bor du?« spurgte Hannah. Hun studerede sine albuer. De var beskidte, men hun havde ikke slået sig.

»Inde ved siden af,« sagde han og pegede på det røde træhus på den anden side af indkørslen.

»Hvad?« sagde Hannah overrasket. »Du kan ikke bo derinde!«

»Hvorfor ikke?« spurgte han.

»Det hus står tomt,« sagde hun til ham, mens hun studerede hans ansigt. »Det har stået tomt, siden familien Dodson flyttede.«

»Det er ikke tomt nu,« sagde han. »Jeg bor der. Med min mor.«

Hvad er nu det for noget? grundede Hannah. Hvordan kan der være flyttet nogen ind lige ved siden af, uden at jeg har opdaget det?

Jeg legede her med tvillingerne i går, tænkte hun og stirrede intenst på drengen. Jeg er sikker på, at huset var mørkt og tomt.

»Hvad hedder du?« spurgte hun.

»Danny. Danny Anderson.«

Hun fortalte ham, hvad hun hed. »Så må vi jo være naboer,« sagde hun. »Jeg er tolv. Hvad med dig?«

»Det er jeg også.«

Han bøjede sig over sin cykel og undersøgte den. Så fjernede han en græstot, som havde sat sig fast mellem baghjulets eger. »Hvorfor har jeg aldrig set dig før?« spurgte han mistænksomt.

»Hvorfor har jeg aldrig set dig?« svarede hun.

Han trak på skuldrene. Han skævede til hende, og et genert smil kom til syne i hans ansigt.

»Nå, men er du lige flyttet ind?« spurgte Hannah, der forsøgte at komme til bunds i mysteriet.

»Njaa,« svarede han, koncentreret om cyklen.

»Nej? Hvor længe har du boet her?« spurgte Hannah.

»Et stykke tid.«

Det er umuligt! tænkte Hannah. Han kan umuligt være flyttet ind ved siden af, uden at jeg har opdaget det!

Men før hun kunne sige noget, hørte hun en skinger stemme, som kaldte på hende oppe fra huset. »Hannah! Hannah! Herb vil ikke give mig min Gameboy tilbage!« Bill stod på bagverandaen, lænet mod den åbne trådnetsdør.

»Hvor er mor?« råbte Hannah tilbage. »Hun får den til dig.«

»Okay.«

Trådnetsdøren smækkede hårdt i, da Bill gik ind for at finde Mrs. Fairchild.

Hun vendte sig om for at sige noget til Danny, men han var forsvundet ud i den blå luft.

Posten plejede at komme lidt før frokost. Hannah styrtede ivrigt ned gennem indkørslen og åbnede postkassen.

Ingen post til hende. Ingen post overhovedet.

Skuffet skyndte hun sig tilbage til sit værelse for at skrive et bebrejdende brev til sin bedste veninde, Janey Pace.

Kære Janey,

Jeg håber, du har det sjovt i din sommerlejr. Men ikke for sjovt – for du har brudt dit løfte. Du sagde, at du ville skrive til mig hver dag, og indtil videre har jeg ikke fået så meget som et luset POSTKORT.

Jeg KEDER mig så meget, at jeg ikke ved, hvad jeg skal gøre! Du kan ikke forestille dig, hvor lidt der er at lave i Greenwood Falls, når alle er væk. Det er virkelig DØDSSYGT!

Jeg ser tv og læser en masse. Jeg har allerede læst ALLE bøgerne på vores sommerlæseliste. Man skulle tro, det var løgn! Far har lovet at tage os med på telttur ude i Miller-skoven – VILDT SPÆNDENDE – men han arbejder næsten hver weekend, så jeg tror ikke, han gør det.

KEDELIGT!

I går aftes kedede jeg mig så meget, at jeg tog tvillingerne med udenfor og lavede et lille lejrbål omme bag garagen og lod, som om vi var på lejrtur, og fortalte dem en masse uhyggelige spøgelseshistorier.

Drengene ville selvfølgelig ikke indrømme, at de nød det, men det kunne jeg se, at de gjorde. Du ved jo, at spøgelseshistorier får mig til at flippe ud. Jeg begyndte at se mærkelige skygger og ting, der bevægede sig bag træerne. Det var faktisk ret langt ude. Jeg gjorde MIG SELV totalt bange.

Der er ikke noget at grine af, Janey. Du bryder dig heller ikke om spøgelseshistorier.

Ellers er der ikke sket andet, end at der er flyttet en dreng ind i Dodson-huset inde ved siden af. Han hedder Danny, og han er på vores alder, har rødt hår og fregner og er vist egentlig ret nuttet.

Jeg har kun mødt ham én gang. Måske kan jeg fortælle mere om ham senere.

Men nu er det DIN TUR til at skrive. Kom nu, Janey. Du lovede det. Har du mødt nogle søde drenge i lejren? Er det derfor, du har for travlt til at skrive til mig?

Hvis jeg ikke hører fra dig, vil jeg håbe, at du får myggestik over hele kroppen – især de steder, hvor man ikke kan klø sig!

Kærligst
Hannah

Hannah foldede brevet og stak det ned i en kuvert. Det lille skrivebord stod foran vinduet i hendes værelse. Når hun lænede sig frem over bordet, kunne hun se nabohuset.

Gad vide, om det der er Dannys værelse? tænkte hun og kiggede på vinduet lige på den anden side af indkørslen. Der var trukket gardiner for vinduet, og hun kunne ikke se ind.

Hannah kom på benene. Hun lod en børste glide gennem håret og tog så brevet med ud til hoveddøren.

Hun kunne høre, at moren skældte ud på tvillingerne et eller andet sted i den anden ende af huset. Drengene grinede, mens Mrs. Fairchild råbte ad dem. Hannah hørte et højt brag. Derefter mere grinen.

»Jeg går nu!« råbte hun og skubbede trådnetsdøren op.

De hørte hende vist ikke.

Det var en varm eftermiddag, luften var tung og fugtig, og der var ingen vind overhovedet. Hannahs far havde slået græsplænen dagen forinden. Det nyklippede græs duftede sødt, mens Hannah gik ned gennem indkørslen.

Hun skævede over mod Dannys hus. Der var ingen livstegn. Hoveddøren var lukket. Det store panoramavindue i stuen virkede tomt og mørkt.

Hannah besluttede at gå ind til byen og sende brevet fra posthuset. Hun sukkede. Der var ikke andet at lave, tænkte hun dystert. En tur ind til byen vil i det mindste slå lidt tid ihjel.

Fortovet var dækket af visne græsstrå. Hannah gik nynnende forbi Mrs. Quiltys rødstenshus. Mrs. Quilty stod foroverbøjet inde i haven og var ved at trække ukrudt op.

»Hej, Mrs. Quilty. Hvordan går det?« råbte Hannah.

Mrs. Quilty så ikke op.

Sikke en snob! tænkte Hannah vredt. Jeg ved, at hun hørte mig.

Hannah gik over vejen. Lyden af et klaver strømmede ud fra huset nede på hjørnet. En eller anden var ved at øve et stykke klassisk musik, spillede den samme falske tone igen og igen og begyndte så forfra.

Det er godt, de ikke er mine naboer, tænkte Hannah med et smil.

Hun nynnede for sig selv resten af vejen ned til posthuset.

Den hvide postbygning i to etager lå ved byens lille torv. Det var vindstille, og dens flag hang tæt ind til flagstangen. Der var en bank, en frisør, en lille købmand og en tankstation omkring torvet. Der lå et par andre forretninger bag torvet: Harders Ishus og en grillbar, der hed Grillbar.

Der kom to kvinder ud fra købmanden. Hannah kiggede gennem vinduet til frisørsalonen og så Ernie, frisøren, sidde i stolen og læse i et blad.

Et muntert skue, tænkte hun og rystede på hovedet.

Hannah krydsede den lille græsbevoksede plads på torvet og lod brevet falde ned i postkassen foran posthusets indgang. Hun vendte om og ville gå hjem – men stoppede, da hun hørte vrede råb.

Det gik op for Hannah, at råbene kom fra et sted omme bag posthuset. Det var en mand, som råbte og skreg.

Hannah hørte drengestemmer. Mere råben og skrigen.

Hun småløb rundt om bygningen, i retning af de vrede stemmer.

Hun var næsten nået om i gyden, da hun hørte det skingre skrig af smerte.

Gåsehud (Prøve)

Min nabo er et spøgelse

R. L. Stine

oversat fra engelsk af Henrik Andersen

efter ‘The ghost next door’

Goosebumps book series created by Parachute Press, Inc.

Copyright © 1993 by Scolastic Inc.

All rights reserved. Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York, NY 10012, USA

GOOSEBUMPS, GÅSEHUD and logos are trademarks and/or registered trademarks of Scholastic Inc.

Coverillustration: Brandon Dorman

Coverdesign: Steve Scott/Marianne Bisballe

Udgivet efter aftale med Ia Atterholm Agency

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-18249-1

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk