ANNE MARIE EJRNÆS

SENT

Historier

Gyldendal

Engelke i Amsterdam

(Engelche kommer ind og giør en Compliment).

Barselkonen. Vær saa god og sæt sig ned, Madame!

(Engelche neyer).

Barselkonen. Ach, Madame! Hvortil tiener dog den Ceremonie?

(Engelche neyer).

Barselkonen. Madame! Jeg kand u-muelig taale, at hun staaer længere; vil hun, jeg skal staae op, for at nøde hende?

(Engelche neyer og sætter sig, men taler ikke et Ord, endelig staaer hun op igien, giør en Compliment og gaaer).

Barselkonen. Adieu, Madame! Tak for hendes angeneme Compagnie.

Fra Holbergs Barselstuen, anden akt, scene ni træder Engelke ind i en ny fortælling, hvor hun møder en mærkelig mand i Amsterdam, en videnskabsmand og filosof ved navn Emanuel Swedenborg.

Tiende marts 1769

Blæsten ruskede i de svære skodder. Den kogte derude, men Engelke var i hus. Der var lunt i køkkenet hos hendes datter i Amsterdam. Her kunne hun blive, hvis hun forstod at gøre sig nyttig. Hun hørte sin svigersøn lukke butikken med møbelsirts og musselin. Han stængede døren til gaden. Han slæbte lidt på fødderne hen over fliserne i gangen gennem huset. Om morgenen var hans skridt spændstige, og der var et stort kuld børn i huset.

Engelke glattede stoffet, som hun broderede på. En bort af rumænske sting og kædesting kantede det fine lommetørklæde. Navnetræk udførte hun med fladsting, og hun tegnede bogstaverne op først. Hendes blomster var også stærkt efterspurgte. De havde emblemkarakter, og symmetrien tiltalte herrer. Den graciøse klokkeblomst udførte hun kun på bestilling til damer, og hendes svigersøn kunne slet ikke få nok. Nu gik han i gården, og om lidt ville han trampe op ad trapperne til familiens gemakker længere oppe i huset. Øverst oppe havde Engelke sit eget kammer med gedigne møbler, men der var for koldt om vinteren. Hun foretrak alkoven bag det murede ildsted, selv om hun måtte dele pladsen med pigen Petra, der snorkede slemt. Hun var allerede begyndt at grynte, som hun sad overskrævs på en stol og sov med hovedet på ryglænet. Hun vendte ryggen mod varmen fra ildstedet, og Engelke gassede sig med fødderne på det lille kulbækken, som hun havde under skørterne. Varmen var god mod gigten, og hun bøjede og strakte fingrene på højre hånd. De krogedes, og hendes broderier skulle nå at gøre hende værdifuld, før hun ikke kunne mere.

Hun prøvede også at gøre sig nyttig på andre måder. I eftermiddag var hun gået til en barselstue i nabolaget for at aflaste sin datter, men hun havde været en absolut fiasko blandt de andre koner. Allerede på vej ind i barselstuen havde hun hørt, hvordan de snadrede om hende. Var det ikke hende den Pimpernille fra Vallonien, der trængte sig på? Først havde man troet, hun var enke efter en hattemager, men manden havde været skolemester, blev der sagt. Så troede hun måske, hun var finere end alle andre, ligesom Else Skolemesters. I hvert fald sad hun i selskaber som en støtte, der hverken havde mål eller mæle. Hun var ikke til at holde ud, havde de sagt, og de var brudt op for næsen af hende.

Det værste var, at de havde ret. Da Engelke havde afleveret sin barselsspand og beundret det sovende svøbelsesbarn, som ammen havde holdt frem, havde hun bøjet sig i respekt for den trætte barselskone i sengen, men ikke et ord var kommet over hendes læber. Det var ikke sproget, der havde gjort knuder. Fransk var hendes modersmål, men hendes nederlandske var flydende. Nej, det var den sædvanlige undséelse ved at føre sig frem, der fik alle livsånder til at holde vejret inde i hende. Der blev sort derinde, og hun huskede ikke, hvor mange gange hun havde nejet, før hun igen havde befundet sig ude på gaden.

Hun var et Guds ord fra landet. Nu boede hun i Kalverstraat mellem Mønttårnet og Dam, nærmest Dam. Det var et jævnt kvarter af håndværkere og handlende, men på vej opad mod fornemt, og hendes svigersøn havde et pakhus nede på havnen og flere karle ansat, og nu kom han ind fra den rygende blæst. Han prustede, før han traskede opefter, og han var ikke nogen dårlig mand, men heldigvis var han ude i forretninger det meste af dagen. Hendes Edith var blevet så spidsnæset, men hun klagede ikke, og hun var glad for sin mand. Engelke klagede heller ikke. På en måde var det så regulært. Hun var en fattig enke. Sorg og savn holdt hun stangen med broderede sting og børns sultne munde og deres lusekløe og opkradsede hovedbund og nu sidst med baronen, der havde lejet sig ind på beletagen, fordi hun og Edith talte fransk.

Det havde gjort hende urolig at tale fransk med den gamle baron. Hun vendte hovedet efter en tydelig skrabelyd, og det var familiens skibshund, der prøvede at grave et afgnavet kødben ned i fliserne af sten. Hun kaldte hunden til sig og kløede den lidt bag øret, hvor den nød det mest, og baronen havde samme alder, som hendes mand ville have haft, hvis han havde levet. Engelke så hen på timeglasset. Hun havde vendt det, da hun sidst hørte vægteren blæse i sit horn og udråbe timeslaget. Der var gået en halv time, så klokken var halv ni om aftenen, og hun var en gammel kone på syvogtres, der havde mistet alt, men endnu ikke sin forstand. At falde i det sorte hul var den skæbne, hun frygtede mest, men det vidste ingen. Også hendes sparepenge i strømpen oppe i kommodeskuffen var en hemmelighed. At hun fik penge af den franske ambassadør for at udspionere den svenske baron, det holdt hun for sig selv.

Der lød larm oppe fra beletagen. Der blev råbt højt og flyttet med møbler. Det havde stået på i et stykke tid og var værre end ellers. Hun kunne garantere for, at baronen var alene deroppe, og han gik altid i seng klokken syv. Det var kun hans gøremål i huset, hun havde påtaget sig at holde øje med. Hun havde nok også vakt opsigt, hvis hun var rendt efter ham, når han gik på Børsen midt på dagen. Det gjorde han ofte sammen med en svensk storkøbmand, som han også spiste hos om søndagen. På hverdage gik han altid til den franske boghandel, hvor han fik trykt sine bøger. Hun så ham forlade huset med nyskrevne manuskriptark og komme tilbage med korrekturark, for han læste selv korrektur. Sidste efterår havde han fået udgivet en bog, der hed Visdommens fornøjelser vedrørende den ægteskabelige kærlighed. Han havde aldrig været gift, men Engelke vidste godt, at det jordbundne hverdagsliv heller ikke var hans emne. Det klæbede hun til, og det var en stor sorg for hende, at hun var så gumpetung. Hun kunne ikke læse hans bøger, selv om hun nok kunne mere latin, end han var klar over. Det hjalp hende bare ikke, for hans stil var knasende tør og hans sætninger så lange, at hendes åndedræt skreg på punktummer.

Næh, hvordan skulle hun også kunne hæve sig op på samme stade som en baron, der præsenterede sig for standspersoner som ambassadør for himlen og ven med ambassadører på jorden? Det havde hun selv hørt, men også fornemmet på hans samtalepartnere, at han nok måtte være skør. Det var han måske, men han gjorde ikke en kat fortræd, selv om hun måtte indrømme, at han havde været meget støjende de sidste dage. Nu kom Edith styrtende ned ad trapperne. Petra løftede et forsovet hoved fra ryglænet, og der løb lidt spyt ned over hagen på hende. Hunden gav afkald på Engelkes kærtegn og løb hen mod køkkendøren, der gik op for Edith. Hun var nu engang dens madmor, men hun ænsede den ikke, og hun havde hektisk røde kinder.

– Vi bor i en dårekiste efterhånden! Børnene tør ikke lægge sig til at sove, og Adrian kan ikke holde det ud mere. Kunne mor ikke gå op til baronen? Byde ham på kaffe og tale lidt med ham?

Engelke skød fingerbøllet af højre hånd og lagde sit sytøj sammen. Hun trak lidt op i skørterne og trådte fra glødekassen ned i sine nydelige tøfler med hæl. Hun løsnede sit mørkeblå forklæde og lagde det som en lille sammenfoldet pakke ved siden af sytøjet. Hun tog sig god tid, og hun rettede på de lange snipper i sin krave, der var kridhvid. Huen var der heller ikke noget nusset ved, og stofspidserne ned over kinden klædte hende. Det vidste hun, og hun var overhovedet ikke bange. Der var ingen rysten eller sveden eller sorthed indeni, og måske var de bedste plejersker i en dårekiste dem, der selv frygtede at havne i den.

– Ikke kaffe, Petra, men en skål varm mælk med honning. Det gør søvnig. Så kan du komme op med en varmedunk lidt senere.

Med et lys i den ene hånd gik hun foran Edith ud i gangen, hvor mørket huserede i krogene, mens en lem klaprede i blæsten et sted. Hun løftede skørterne med den frie hånd og snublede alligevel ikke op ad trappen.

– Kunne vi bare få ham til at blive oppe til klokken ti. Ingen kan sove fra klokken syv om aftenen til klokken otte om morgenen, slet ikke gamle mennesker, men han glæder sig altid så meget til at komme i seng. Gå nu bare op til dine, min pige.

Engelke åbnede døren fra trappeafsatsen ind til forværelset mellem baronens gemakker. En stol og en kommode stod på deres faste pladser henne under de høje vinduer mod gaden, men lydene inde fra soveværelset kom ikke fra faste pladser. Det lød, som om baronen kastede sig rundt med kampråb. Han fik ram på nogen, og hun hørte svenske navne anråbt, og måske brugte han sin kårde. Baronen var en høj, benet mand med mange kræfter trods sin høje alder, og hun kunne komme slemt til skade, hvis hun stod i vejen for ham. Derfor betænkte hun sig, indtil stemmen derinde påtog sig en anden rolle. Den blev jamrende, klynkende, og den kom helt nede fra gulvhøjde. Det lød, som om den gamle mand slæbte sig rundt på alle fire. Måske mavede han sig frem, og hans stønnende klage fik en ulden klang, som om han gemte sig i sengens omhæng.

– Deres Nåde! Baron Swedenborg! Det er mig, madam Steen.

Hun så, at hans paryk sad skævt på blokken henne på kommoden under vinduet, og hun havde hamret så hårdt på døren, at hendes knoer gjorde ondt. Hans jamren derinde var tvistet en anelse længere over mod det ynkeligt pibende, og hun dristede sig til at lirke døren op. Hun stod med lyset op for ansigtet, så han kunne se hende og hun ikke ham, men hun blev ramt af den stramme rovdyrlugt i det kolde soveværelse.

– Jeg forstår, Deres Nåde har besøg af krasbørstige folk. Børnene kan ikke sove. Kan jeg tænde lys i kabinettet?

Hun blev stående lidt i døråbningen, men tillod ikke sit blik at lokalisere ham. Det ville føles ublufærdigt at se ham, når han nu forhåbentlig var på vej over til hendes ordinære verden, men hun kunne godt undre sig over, at han ønskede at sove så koldt. Engelke holdt af lunheden, og da hun trådte ind i kabinettet, så hun straks, at der var gode gløder i kaminen. Hun tændte lysene på bordet, på konsoller og kommoder, så stormen derude blev mødt af blødt skær og varme dybe farver i det persiske tæppe på bordet og gobelinerne på væggene. Hun puslede og klippede en væge her og der, og hun rettede på en stabel bøger, der hældede faretruende. Det var baronens seneste udgivelse, Summaria Exposition, Kort fremstilling af den nye kirkes lære. Den forærede han væk til alle mulige for tiden, ganske gratis. Han måtte være en meget rig mand, men sig selv brugte han ikke penge på. Han var i sin gamle slidte slåbrok, da han trådte ind i kabinettet, og han trak vejret langsomt og regelmæssigt, mens han talte til en, to og op til ti eller tyve. Hun vidste godt, at sådan fik han styr på sine sindsbevægelser, og mens han gik rundt, ville hun lige lægge en plade tørv mere på ilden. Idet hun bøjede sig frem og rakte ud, greb han hende om håndleddet, og hans håndflade var ikke svedig af angst, men behageligt tør, og hans lyseblå øjne var fulde af munterhed.

– Ellers tak, madam Steen. Ilden passer jeg selv.

De rettede sig op i det samme langsomme tempo, der var godt for gamle rygge, og han holdt fast i hendes hånd, og han havde samme alder, og det havde hun allerede tænkt én gang tidligere i aften, og hun ville ikke huske og blive sort i hovedet.

– Engelke hedder I, madam Steen. Mon I har været engel for nogen? Det ville jeg tro, for engles erindringer findes i deres handlinger, og jeres er kærlige. Engle husker ikke deres historie.

Hun rev vredt hånden til sig. Hun følte sig gået for nær, og hun lagde ikke skjul på, at hun var forpustet.

– Kan Deres Nåde måske læse mine tanker?

– Så let som ingenting, madam Steen. Tanker er tremulationer, dirrende bølger i vand eller luft eller nerver eller membraner. Det går så stærkt, at det ingen tid tager.

Arh, han stod dér med sine hvide pibestilkeben i udtrådte tøfler og ragede rundt i gløderne, og med arrige skridt gik Engelke ud i forværelset og hentede et par strømper i en kommodeskuffe. Huset holdt ham med rent linned, så det følte hun sig i sin gode ret til, og da hun rakte ham strømperne, vidste han formodentlig, at hans ben kunne hun ikke holde ud at se på.

– Man skal for resten være død for at blive en engel. Madam Steen er ganske levende.

De kom til at le lidt, og Petra stod ude i forværelset med skålen med varm mælk og honning. Engelke fik ryddet et bordhjørne for papirer, mens baronen på skrømt tog sig forfærdet til hovedet. Hun lagde hvid dug over det persiske tæppehjørne, hentede mælken og sendte Petra ned. Baronen balancerede faretruende på ét ben, mens han kæmpede for at få foden på det andet ben ind i en strømpe. Engelke pegede på hans stol ved bordet, for hun kunne nemt knæle ned og rulle de strømper på, men ikke tale om. Baronen opgav strømperne og viste hende ridderligt hen til armstolen med gyldenlædersbetræk over for hans egen.

– Sid nu ned, madam Steen, vær så god. Hold mig med selskab, mens jeg drikker mælken.

Hun var nødt til det, for han gennemskuede måske, at hendes undséelse forbød hende at sætte sig. Som tjenende ånd følte hun sig bedre tilpas, men sådan én havde han ikke brug for. Sveden sprang på hendes pande, mens han pustede på den varme mælk. Han havde ingen tænder i munden, men selv havde hun heller ikke så mange, og hans nathue sad på sned over de buskede, lyse øjenbryn, og hun kastede sig ud i det.

– Det var en hård kamp, Deres Nåde var indblandet i?

Han satte skålen fra sig, og siddende trak han lynhurtigt sine strømper på.

– Jeg har den store glæde, at Herren prøver mig hårdt, men aldrig mere end jeg kan tåle. Det ved jeg af erfaring, og derfor skal man heller ikke være urolig for mig.

Baron Swedenborg så velfornøjet ud, som om han netop havde overværet en forestilling på et hofteater. Engelke spejdede i hans ansigt efter spor af den angst og smerte, hun havde lyttet sig til med øret mod hans sovekammerdør. Hun fandt dem ikke, men hans venstre øje var meget mindre end hans højre. Det hæftede hun sig ved som noget særegent og så mærkeligt, at hun ikke slog blikket ned, da han talte videre.

– Madam Steen kender ikke mit synderegister. Arrogance og storhedsvanvid fylder meget på listen. Hvor mange bøger har jeg udgivet? Enoghalvtreds? Lad os trække et dusin titler fra, for de var bare videnskabelige artikler, men jeg har behersket alle videnskabens grene. Især som matematiker var jeg genial. Det mente alle og ikke mindst jeg selv, men da jeg ville finde sjælen i hjernen, var der sat bom for. Jeg var seksoghalvtreds år, og siden dengang –

Ja, hvad siden dengang? Hun ville gerne høre ham fortælle stille og roligt om sine samtaler med afdøde personer. Hun havde for længe siden regnet ud, at det var, hvad han foretog sig mellem syv aften og otte morgen, når han da ikke undte sig et par timers søvn eller stod op og skrev. Det var, hvad han mente med at være ambassadør for himlen, og hun så ham synke en enkelt slurk mælk.

– Siden dengang har det været mit kald at fortolke den hellige skrift.

Han slog ud med armen mod et mindre bord, hvor biblerne lå, den hebraiske, den græske og den latinske. Bortset fra dem havde han kun de nyeste af sine egne bøger i kabinettet, men så vidt Engelke vidste, optrådte der ingen svenskere i den hellige skrift.

– Tag mig det ikke ilde op, Deres Nåde, men det forekom mig, at jeg hørte svenske navne anråbt, da jeg gik op ad trappen. Er der noget galt i Sverige?

Han slubrede nu, da mælken ikke længere var for varm, og han søbede mere højlydt end nødvendigt for at drille hende. Det læste hun i hans øjne, og hvis noget var galt fat i Sverige, ville han nok ikke fortælle det til hende.

– Jeg har to intime venner og tilhængere i Göteborg. Domprovsten har anklaget dem for afvigelse fra den rene evangeliske lære. Af mig har de lært ikke at tro på treenigheden som tre personer og heller ikke på Luthers lære om frelse gennem troen alene.

Hvor farligt det kunne være for ham, det vidste Engelke ikke, men hans stemme var blevet dirrende. Tankers tremulationer havde hun ikke forstand på, men baronen kom til at stamme, når han var trængt.

– Hvad betydning kan det få for Deres Nåde, hvis de dømmes?

– Så vil man sikkert også anklage mig, og det kan medføre forvisning, tab af borgerrettigheder og arv.

Stemmen var en sladrehank, for bortset fra den virkede baronen veltilpas. Han havde drukket det meste af mælken med honning, og han lod skålen hvile i sin flade hånd, mens han drejede den fra side til side, som om han afsøgte dens form. Engelke ville gerne trøste.

– Hører Deres Nåde ikke mere til i Amsterdam efterhånden? Her er trykkefrihed og frisindede mennesker fra hele verden.

Han satte skålen fra sig, sugede lidt på kinderne og slog ud med armen mod den stabel bøger, som hun lige havde rettet på.

– Jeg skrev Kort redegørelse for at tydeliggøre mig over for madam Steens frisindede mennesker. Jeg har sendt bogen til alle tænkelige gejstlige og intellektuelle, og svaret har været – tavshed. Lige bortset fra det tykke brev her fra hr. Cuno. Den herre har madam Steen observeret, ikke sandt? Glem endelig ikke at notere datoerne for hans besøg.

Engelke rødmede, og blodet buldrede for hendes ører lige bag huens snipper. Hun skammede sig, men baronen så ikke ud til at være vred på hende. Han betragtede hende venligt, nærmest omsorgsfuldt.

– Hr. Cuno er temmelig enig med domprovsten i Göteborg, madam Steen. Han har mange kritiske bemærkninger til Kort redegørelse. Han har sendt dem til mig først, men han vil lade brevet kopiere og cirkulere blandt alle sine venner, ja, i hele Amsterdam. Han vil dække sig ind.

Nettet strammedes omkring baron Swedenborg. Han blev anklaget fra Sverige og anklaget fra Amsterdam. Hun var i grunden glad for, at han vidste, at hun rapporterede om ham. Så løb de ikke om hjørner med hinanden, og han kunne tage sine forholdsregler.

– Hr. Cuno har ellers ført sig frem som ven af Deres Nåde. Hvem kan man snart stole på?

– Nej, hvem? Hans smil var polisk, og hun dristede sig til at møde hans blik, men så, at han var ved at miste interessen for hende.

– Hr. Cuno har sine grunde. Han er prøjser. Engang var han agent for Frederik den Store. Han faldt i unåde og mistede alt. Hr. Cuno kan ikke bære vægten af mere unåde.

Men hvad kunne baronen bære vægten af? I søvne og halvsøvne gik han ikke sejrrig ud af alle sine kampe. Så meget havde hun hørt, og nu skød han mælkeskålen over mod hende og rakte ud efter bakken med skrivetøj. Hun tog skålen og rejste sig op.

– Måske vil Deres Nåde sove roligere, hvis hr. Cuno får et svar, der sætter tingene på plads?

Han viftede hende af på den mest elskværdige måde, der kun gjorde det endnu tydeligere, at audiensen var forbi.

– Næh, nej, men jeg er ved at skrive en ny bog, der skal forklare det hele. Undskyld mig, men jeg har travlt, min kære, for jeg skal nå det, mens jeg er her.

Skulle han nå det, mens han var i Amsterdam, eller mens han var på Jorden? Engelke nejede, og det var ikke af undséelse, men af respekt og beundring for den enogfirsåriges kampmod. Hun trak sig tilbage, og uden for døren stod Petra med varmedunken. Den fik baronen ikke brug for, og Engelke skubbede blidt pigen ned ad trapperne og fulgte efter.

Femtende marts 1769

Døren stod åben ind til Cornelis, der sad på das. Hun var ved at lære ham, hvad renlighed gik ud på. Han sang uden ord og nød tydeligvis, at han var sikker på sit publikum, og Engelke nød solvarmen mellem sine skulderblade. Vinterhosten smeltede ud af alle kroge i brystet, og de røde tegl glitrede på taget af det lille hus. De renskurede potter og bækkener hang på ydervæggen, og Edith havde sagt tak til, da hendes mor havde gennet hende op for at sove til middag med den mindste. Snart kom der nok en endnu mindre, så Cornelis måtte skynde sig at blive stor.

Engelke løftede en formanende finger mod ham. Han havde bare at blive siddende, mens hun lige kiggede ind i køkkenet. De større børns tornystre lå henslængt på flisegulvet i gangen, og deres middagsfrikvarter var snart forbi, men baronen var kommet, og hvilken skolemester kunne måle sig med ham? Emanuel Swedenborg kunne i hvert fald skaffe sig ørenlyd. Selv hunden sad ganske stille og fulgte ham ærbødigt med øjnene. Engelke trådte de tre trin ned i køkkenet og så, at baronen var ved at ordne noget på langbordet henne under vinduerne mod gaden. Han havde en pose ingefærkager i hånden, og han havde lagt en kage for sig selv på bordet, derefter en bunke med to og en bunke med tre, og nu så han på Henk, der havde sin bredskyggede hat omme i nakken og strømperne nede om anklerne. Drengen nikkede ivrigt og fik posen i hånden, og baronen vendte sig mod Petra, der var færdig med at koge hans chokolade. Den plejede han at få op på sit værelse sammen med en skål tvebakker. Anden servering ønskede han ikke, og blev han mere sulten, gik han til et spisehus, men i dag satte han sig på bænken ved langbordet og vinkede Petra hen med chokoladen. Han kunne ikke gå nu, for Antje og Sara stod klar med deres tavler og grifler og slugte ham med øjnene. Han var ved at lære dem kodeskrift, og han holdt en tvebak mellem to lange, fine fingre og dyppede den ned i chokoladen og udslyngede en række tal. Pigerne skrev ned, og Antje talte med fingrene, men Sara var fremmelig og hurtig med sit svar: 19 – 1 – 18 – 1, for det hed nemlig hun.

Engelke smilede – baronen i Petras køkken i Kalverstraat. Hun gik tilbage til Cornelis, der var rykket ud på brættet og havde en arm nede i tønden. Temmelig ublidt flåede hun drengen ned og ruskede hans sang færdig med et hårdt greb om den rene arm. Hun øste vand fra bøtten ved døren op i et vaskefad, og armen blev skrubbet med alle de kræfter, hun havde, og lidt klynk hørte sig til, og hun bukkede begge ender sammen på ham, så hendes klud kunne tørre ordentligt. Det var utroligt så spidsrumpet, han var, og pludselig hørte hun gadedøren gå. Hun skævede ind, og det var hr. Cuno med den store mave, der kom prustende. Hans lapsede påklædning fik hende som altid til at glippe med øjnene. Han havde virkelig fået gode råd af sit giftermål med en rig købmandsenke, og nu var hun død, og han måtte lige et smut ind i Adrians butik og føle på de nye stoffer.

Gid de var rare at røre ved, så gæsten blev opholdt en tid. Engelke fik hægtet bukserne på Cornelis, og hun havde ham på slæb, da hun samlede tornystre op i gangen. Nede i køkkenet var stemningen lys af ivrige børn, der brugte deres hoveder. Henk var færdig med sin række af ingefærkager på bordet, og han talte efter i bunkerne, men Engelke fejede alle kagerne tilbage i posen, som hun lagde ned i hans tornyster. De skulle dele dem, formanede hun, da hun skubbede de måbende børn med tornystre ud på gaden. Petra fik Cornelis i hånden med besked om ikke at se så fåret ud, og selv nettede hun sig nødtørftigt, mens baronen slog en ring af urørlighed om sin beskæftigelse. Han drak chokolade af krus og sank sine opblødte tvebakker.

Det forholdt sig sådan, at han havde bedt Engelke være til stede, når han modtog gæster. Han sagde aldrig nej til nogen, og der kom mange besøgende, som blot ville beglo den mærkelige mand, men efter modtagelsen af hr. Cunos brev ville han ikke længere være alene med dem. Hjemme i Stockholm bad han altid sin gartner og tjenestepige komme ind i kabinettet, når nysgerrige bankede på. De to var gift, så ingen kunne tro noget forkert, og Engelkes alder gav den samme garanti. Hun havde prøvet at undslå sig, men baronen havde allerede aftalt det med Adrian, og hun skulle ikke altid gemme sig bag sin engleagtige geskæftighed, havde han sagt. Hun skulle lide den tort at sidde til stads som en støtte, der hverken havde mål eller mæle, præcis som madammerne havde sagt om hende i barselstuen.

Sådan tænkte hun selv, men det blev unægtelig nemmere at aflægge rapport til den franske ambassadør, når hun i den grad fulgte med. Nu stod hun og nejede neden for de tre trappetrin til køkkenet, da hr. Cuno var kommet ud fra Adrians butik og havde fået øje på hende. Hans skospænder var besat med ædelsten, men han var en rar mand, der klappede hendes arm på vej ned til baronen, der lod som ingenting, hvad alting angik. Han vinkede hr. Cuno til sig, rejste sig fra bænken, holdt om hans skuldre og kyssede ham på begge kinder på fransk manér. Hr. Cuno gengældte ikke den overstrømmende hilsen, og han ville heller ikke sidde ned, men fik mumlet, at han var kommet for at få svar på sit brev. Åh, brevet, brevet, baronen satte sig igen, og han pegede fra søbemaden mod sine tandløse gummer, og pludselig åbnede han munden op mod den forskrækkede hr. Cuno, og han stak en pegende finger derind. Engelke vidste, at han ville vise hr. Cuno sin nye tand. Her i sit toogfirsindstyvende år var han ved at få sit tredje tandsæt, og hun så hr. Cuno bøje sig med en blanding af væmmelse og nysgerrighed aftegnet i ansigtet, og han sank et par gange og vendte sig væk.

Tanden var virkelig nok. Engelke havde også set den, og Vorherre måtte forklare sig en dag, men foreløbig var det vist baronens tur. Han tørrede sig om munden med ærmet på sin gamle brune hverdagsjakke, og han klappede både Petra og Cornelis på kinden, før han startede opstigningen til sine egne gemakker. Han nærmest løb op ad trapperne, og hr. Cuno var tyve år yngre, men havde svært ved at holde trit. Engelke fulgte efter på nogen afstand, og hun listede ind i den krog af kabinettet, der var blevet hendes. Det undrede gæsten, og baron Swedenborg forklarede med skinnende lyseblåt blik, at nu var hans skytsengel ofte hos ham. Derfor behøvede han heller ikke den kammertjener, som gode venner ville pånøde ham.

Hr. Cuno så forvirret ud, og han ville fortsat ikke sidde ned. Han trippede rundt om bordet, der stod midt i rummet, og der var en feminin ynde over ham trods hans embonpoint. Han havde et smilehul i hagen, og hans læber dirrede en smule. Han var en følsom mand, men hans pande var rædsomt høj, og det var nok hans forstand, der var tiltænkt hovedrollen i samtalen med baronen, der havde sat sig ved bordet. Mere end én vandrende skikkelse var der heller ikke plads til i rummet. Atmosfæren var tæt, og Engelke ville ikke have undret sig, hvis baronen var begyndt at skubbe usynlige ånder til side. Det var en lettelse, da hr. Cuno endelig åbnede munden.

– Min kæreste ven, kære Emanuel Swedenborg! I kender mit valgsprog: Juste, Candide, Caute. Retfærdighedssansen deler vi, og den raffinerede forsigtighed kender I også til, det ved jeg. Nu vil jeg sige noget vanskeligt om oprigtigheden, og så må I kalde mig troskyldig eller naiv, hvis I vil. Har I læst Voltaires Candide?

Engelke så, at spørgsmålet kom bag på baronen. Han rystede på hovedet, og med blikket fulgte han hr. Cuno rundt om bordet, så han kun et kort øjeblik var bag hans ryg.

– Der har gået vedholdende rygter om, at I har blameret jer i Haag. Jeg hørte dem i Schreuders boghandel. Man sagde, at der havde været skrevet om Voltaires død i aviserne i Haag. I havde ladet jer antræffe med bedrøvede miner, og I havde forklaret, at I havde talt med afdøde, som nærmere havde befundet sig i helvede end i himlen. Et par dage senere havde aviserne dementeret nyheden om Voltaires død. Hvad siger I til det? Jeg tog jer naturligvis i forsvar, for I har jo været her i Amsterdam hele vinteren.

Ja, det havde han. Det vidste Engelke, men i efteråret og sidste sommer havde han været i Utrecht og vist i Haag mere end en enkelt gang. Dér havde den franske ambassadør sin residens, og de to var viklet tæt sammen. Hendes vildrede blev øget af baronens synlige utilpashed. Han trak på skulderen og mumlede, at han ikke havde tænkt på Voltaire i lange tider. Hvad havde det med sagen at gøre? Engelke anstrengte sig. Var det at tænke på måske det samme som det at tale med på den anden side? Eller skulle personen i forvejen have været i tanken for at blive mødt i det hinsides af den, der havde adgang? Det lod ikke til, at hr. Cuno reflekterede i hendes baner, for han skyndte sig videre.

– Som jeg sagde, jeres modstandere spreder falske rygter om jer, men jeg hører til jeres store beundrere, og nu må I hjælpe mig, så jeg kan forsvare jer ordentligt. I præsenterer jer som ambassadør for himlen. I skriver om jer selv som en udvalgt, en initialis, en mystikós. Jeres kald er at udlægge det kristne budskab. Glimrende, men enhver ambassadør må aflevere sine akkreditiver, og jeg bønfalder jer om at bevise for verden, hvem der har sendt jer.

Engelke sad som en stenstøtte i en filosofisk salon, uden mål eller mæle, men med al sin undsélighed kunne hun alligevel være til nytte. Hun kunne vidne, men det var en prøvelse, en pinsel. De to mænd talte højtysk med hinanden, og hendes hovedhud var strammet til det yderste i anstrengelsen for at følge med. Den smule ubehag var dog for intet at regne mod den tåkrummende følelse af pinlighed, der fik hele hendes krop til at krympe på stolen. Det var ydmygende for alle parter, at hr. Cuno prøvede at klæde den gamle herre af til skindet. Hun havde lyst til at række armene frem og falde på knæ og bede om lidt barmhjertighed, men måske var overbærenhed nedladende? Måske tog man netop baronen alvorligt, hvis man udstod pinligheden og rev alle slør væk? Engelke kunne næsten ikke tåle konfrontationen. Hvorfor forsvarede baronen sig ikke? Han, som havde så mange ord i bøgerne. I stedet for at svare rejste han sig og hentede sin kaffemølle på kaminhylden, hældte bønner på og gav sig til at male kaffe mellem knæene. Hr. Cuno vidste godt, at baronen lavede sin kaffe selv, men han virkede alligevel irriteret.

– Jeg ved, at I for nylig har modtaget et brev fra Kant. Det har I fortalt mig. Han vil høre fra jer selv, om det er sandt, at I gav en øjenvidneskildring af den store brand i Stockholm, mens I befandt jer i Göteborg, fire hundrede kilometer væk. Har I svaret ham? Nej, vel? I maler bare kaffe! Men hvorfor svarer I ikke?

Baronen slap håndsvinget på kaffemøllen. Kunne man tro hans ansigtsudtryk, så var han troskyldig, oprigtig, Candide.

– Fordi det ikke er vigtigt. Min Gud gør ikke mirakler. De tvinger mennesker til tro. De gør vold mod den frie vilje.

Hr. Cuno havde indstillet sin enerverende vandring rundt om bordet. Han stod foran vinduet og strakte hovedet frem i en overdrevent lyttende stilling. Den virkede hånlig, og Engelke tænkte, at man vel også kunne kappe hovedet af ham. Ethvert menneske havde to engle, en sort og en hvid, og nu var hun den sorte. Imens havde baronen sat kaffemøllen fra sig og rodet med papirer på bordet.

– Jeg er ved at skrive en bog, der skal forklare det hele. Jeg vil ikke være en åndelig gnier, der holder min viden for mig selv. De Commercio animæ & corporis, Om forbindelsen mellem sjæl og legeme. Om Guddommen, som jeg selv har set som en sol.

Han var begyndt at læse op, og han oversatte løbende fra latin til tysk, og han hakkede og stammede, så det var en gru. Solen, den, og der strømmede kærlighed ud, og der strømmede sjæl, der tog krop på. Engelke lukkede øjnene. Hun vidste, at hun ikke tålte at se op mod solen, hverken ude i gården eller inde bag pandebenet. Man kunne miste synet af det, og man kunne miste sin forstand. Hun vidste ikke, om baronen havde taget skade på sin af de syner, han havde haft, men han havde ikke savnet modet til at tage imod dem. Han havde udholdt dem, og han tilbød sin viden om det, han havde set og erfaret, men for hr. Cuno var det ikke den rigtige slags tilbud. Det så Engelke straks, da hun åbnede øjnene, og hun sad her nok ikke for at tage et blund. Der var heller ingen sol, der blændede fra de to herrers ansigter. Baronen havde indstillet sin hakkende oplæsning, og hr. Cuno havde genoptaget sin fjedrende rundgang.

– Kæreste ven, I filosoferer jer langt, langt væk fra mit spørgsmål om jeres mission. Jeg har forberedt mig længe, og jeg må minde jer om, at det er et åbent brev, jeg har forfattet. Jeg indføjer gerne jeres svar, hvis I giver mig et, og jeg har formuleret mit spørgsmål på flere måder. For eksempel har I skrevet om den hvide hest i Apokalypsens nittende kapitel. Et storartet arbejde, men hen mod slutningen hævder I, at brevene skrevet af Paulus, Peter, Johannes, Jakob og Judas på ingen måde er guddommeligt inspirerede. Kun I kan se den indre mening og den skjulte betydning, men hvorfor skulle vi dog tro på jeres særstilling?

Nu holdt Engelke vejret, og hr. Cuno stod fuldstændig stille i det bageste hjørne af kabinettet. Han havde råbt den sidste del af sit spørgsmål, og det havde han nok været nødt til for at få ordene over sine læber. Hans kæbe bævede endnu, og han var mørkerød i hovedet. Der var også alt for varmt i rummet, men baronen var unaturligt bleg. Han var altid lys i huden, men nu var han bleg på en kold og fattet måde. Hans hænder dirrede ikke, da han foldede et hjørne på et papirark. Kanten blev skarp, og lyden hvislede i ørerne, da han sprættede lappen af med sin papirkniv. Isnende roligt dyppede han sin pen i blækket, og Engelke så ham dyppe sin tvebak i chokoladen, mens hun hørte den skrattende lyd af hans pen. Det måtte være anspændelsen, der gav hende dobbeltsyn, og han skrev kun et par linjer, før han rullede sin blæksuger hen over den tarvelige papirlap.

Baron Swedenborg gav ikke sine linjer fra sig, og han så ikke på nogen. Med afmålte bevægelser rejste han sig fra bordet, og det var utroligt, at en olding kunne holde sig så rank. Han vendte dem ryggen og gik hen til vinduet med papirlappen i en hånd, som han lod hænge ned langs kroppen. Han så ud ad vinduet, men så ingenting, medmindre han så durk gennem de farvede glas. Engelke mærkede sin gamle geskæftige trang til at løbe hen og åbne vinduet, så de kunne få luft og kigge ud på liv og vrimmel, men hun blev siddende som en støtte i sin vidneskranke. Det havde hun fået besked på, og hun skulle bare holde ud at være her, men hun kunne næsten ikke trække vejret. Der var ikke luft nok, og måske havde hr. Cuno slugt den under sit voldsomme udbrud.

Hun sad ubevægelig og hørte sit eget åndedræt som et ganske lille og overfladisk pust. Udadtil var hun næsten væk, men indadtil snurrede det i arme og ben. I næsen blev der presset på, og hendes ører svulmede op, mens det dunkede i dem. En hamrende rytme blev mere og mere distinkt. Takten blev virkelig slået, og der var både orgel og trommer. Mørke dissonanser flåede hinanden i stumper og stykker, og Engelke ville holde sig for ørerne, for nu kom helvedesstøjen ikke inde fra hendes hoved, men fra et sted mellem baronens skulderblade. Skingre fløjter flænsede i kødet, og hårdheden skrattede fra ukendte instrumenter. Der lød skrig, og Engelke huskede lyden af baronens angst i sovekammerets mørke, men her var smerten holdt i ave inden i hans krop. Hans ansigt kunne hun ikke se, men nu hørte hun ordene fra stedet mellem skulderbladene: give fortabt og gå videre, og hun hørte, at skrigene blev kløvet i smerte og ekstase, i vild begejstring.

Den grimme musik fik en brat ende, for baron Swedenborg stødte selv vinduet op. Han lænede overkroppen ud over karmen, og der kunne være skrigende ånder, der ville skubbe ham i afgrunden, men Engelke blev siddende. Hun slugte grådigt forårsluften, og hun så, at baronen blev kærtegnet af gadens krumning. Den følelse kendte hun fra sig selv, husmurenes blide favntag, der aldrig blev en omklamring. Det lindrede, og luften læskede, og en kærre skramlede over brosten, og en klokke bimlede til råbet: Fisk, friske fisk! Almindeligheden var vendt tilbage, men baronen var stadig bleg, da han vendte sig mod Engelke og rakte hende den beskrevne papirlap. Med en håndbevægelse viste han, at den var beregnet til hr. Cuno, men han gik tilbage til vinduet uden at se på sin gæst og uden at tage afsked.

Det var meget uhøfligt, og det lignede ikke baronen. Han kunne omgås den svenske kongefamilie ganske naturligt, sagde man, og til Petra og børnene havde han altid godter og et venligt ord, men hr. Cuno sneg sig forbi Engelkes stol og fik papirlappen af hendes hånd. Hans parfume stank forfærdeligt, som visse mærker gjorde, når man svedte voldsomt. Hun fik ondt af ham, og af egen drift fulgte hun efter ham ned ad trapperne. I den åbne dør til gården stod han stille og læste, hvad Emanuel Swedenborg havde skrevet om sin mission. Han bevægede læberne, mens han læste, som om han ville indprente sig ordene, eller som om han tvivlede på sin egen evne til at læse indenad. Da han fik øje på Engelke, tørrede han panden med et af de lommetørklæder, hun havde broderet blomster og ranker på. Bedre omtale kunne hun ikke få ude i byen, og han måtte endelig tørre sin pande både i Schreuders boghandel og i den franske. Hun var tilbage i sin prosaiske hverdag, men hørte alligevel efter, da hr. Cuno gengav svaret fra baronen.

– Guddommelige sandheder er åbenbaringer. De kan ikke udledes af de naturlige sandheder, men der er modsvarigheder mellem dem, korrespondancer. Emanuel Swedenborg er udvalgt, fordi han først var udlært i studiet af naturvidenskaberne og siden studerede de åndelige sandheder efter de samme principper.

Hr. Cuno foldede lommetørklædet og stak det i sin brystlomme. En del af broderiet stak op over kanten i en lokkende trekant, og hun kunne ikke selv have anbragt det kønnere. Hun nikkede til baronens gæst og fulgte ham til gadedøren, som hun åbnede for ham, og hun lyttede til hans sidste bemærkning.

– Hvem skal lede den nye kirke, som baron Swedenborg har grundlagt? Det ved kun Herren, og han har peget på baronen. Det siger han selv.

Engelke nejede, og hun lukkede døren efter hr. Cuno. Hun sukkede også, for havde baronen måske ikke fortalt hende, at Herren prøvede ham om natten for hans storhedsvanvids skyld? De fik nok ikke nattero med det første.

Af samme forfatter:

Afrika – litteratur og samfund, 1977

Karen og Sara, 1979

Når du strammer garnet, 1981

Ravnen, 1983

Som svalen, 1986

Kvindernes nat, 1988

Sneglehuset, 1991

Dea, 1993

Thomas Ripenseren, 1996

Theas færd, 1999

At få form, 2003

Tilde i Tuse, 2006

Bhakti, 2011

Sent

Anne Marie Ejrnæs

1. e-bogsudgave 2015

ePub-produktion: Rosendahls – BookPartnerMedia

Forside af Ida Balslev-Olesen

ISBN 978-87-02-18397-9

© Anne Marie Ejrnæs og Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk