Ole Lund Kirkegaard

Albert
(Prøve)

Gyldendal

Kalleby

Langt ude på landet – mellem runde, grønne bakker – ligger Kalleby.

Kalleby er ikke ret stor, ja, i grunden er den slet ikke nogen rigtig by. Den er såmænd bare en klat små, skæve huse og gårde, der ligger tæt sammen omkring en andedam.

Kalleby har også kun én gade, og den gade er slet ikke nogen rigtig gade, men bare en sandet vej med huller i. Hver gang det regner, bliver hullerne fulde af vand, der sjasker og sprøjter til alle sider, når hestevognene og bilerne kommer skramlende.

Kalleby har også kun én butik. Til gengæld kan man købe næsten alt muligt i den butik – lige fra damestrømper og grydelåg til slikkepinde og snustobak. Ja, selv en sæk korn eller en fed, røget skinke kan man købe i den lille butik, der er lige så lun og hyggelig som en god morlils køkken, og som altid dufter så rart af kaﬀe og sæbe og halvrådne æbler.

Men selv om Kalleby ikke er ret stor, og selv om gaden kun er en sandet vej med huller i, er der alligevel mange dejlige ting i den by.

Først er der de mange haver med duftende kirsebærtræer og hvide havebænke og blanke plastikstorke, der vipper, når det blæser.

Dernæst er der den runde andedam og de gule høstakke, som hver sommer er fulde af spurvereder.

Der er møddingerne og vandpumperne og lygtepælene og de skramlende mælkespande.

Der er hundene og kattene og grisene. Grisene er nogle værre svin, for de ligger altid og vælter sig i mudderet mellem brændenælder og visne kålstokke.

Der er bækken med mærkelige dyr og fisk, og der er lossepladsen med gamle aviser og rustne konservesdåser.

Der er skolen med lærer Sakarias og kirken med pastor Emanuel, og der er den store, grønne markedsplads, hvor der næsten hver sommer er tivoli med karruseller og kageboder og sortøjede sigøjnere.

Og så er der selvfølgelig Kallebys folk og børn.

Dem må vi ikke glemme, for uden dem ville Kalleby have været et trist og kedeligt sted.

Albert

Det var netop i Kalleby, at Albert blev født.

Han blev født en tirsdag morgen klokken syv, og da hans mor havde født ham, hylede han så højt, at alle folkene i Kalleby kom løbende ud af deres små, skæve huse for at se, hvor det skrigeri kom fra.

Det er nok Vølle Smed, der er ved at slagte sin gris, sagde høkeren.

Høkeren var den mand, der ejede Kallebys eneste butik. Han lo næsten altid, for han var en glad mand, der holdt af at drikke øl og synge sange.

Så højt kan en gris slet ikke hyle, sagde fru Stampe, der var den ældste dame i Kalleby. I de syvoghalvfems år jeg har levet i denne hersens by, har jeg i hvert fald aldrig hørt en gris hyle så højt.

Nå, sagde de folk, der stod og stak deres nysgerrige næser frem i dørsprækkerne. Men hvad kan det så være?

Måske er det noget farligt, sagde en lille pige og gemte sig under sin mors forklæde.

I det samme stak Alberts far hovedet ud ad vinduet og råbte af sine lungers fulde kraft:

HURRA. ALBERT ER BLEVET FØDT. HURRA FOR DET.

Hvem er Albert? spurgte alle de nysgerrige folk. Ham har vi aldrig hørt om før.

Nej, sagde den gamle fru Stampe. I de syvoghalvfems år jeg har levet i denne hersens by, har jeg aldrig hørt om nogen, der hed Albert.

Jamen det er ikke så mærkeligt, råbte Alberts far. For Albert er min søn, og han er lige blevet født.

Åh nej, sagde alle folkene og så meget skuﬀede ud, for de havde ventet, at der skulle ske noget virkelig spændende. Flere børn. Det er snart ikke til at være i den her by for unger.

Nåhh, sagde høkeren. Så galt er det vel heller ikke. Hvis der ingen børn var her i byen, ville vi jo kede os ihjel. Hvem i alverden skulle så lave alle narrestregerne?

Men skomageren, der var så gnaven og sur, at hans ansigt var kommet til at ligne et rynket æble af bare galde, hørte slet ikke efter, hvad høkeren sagde. I stedet for begyndte han at råbe op om, at nu kunne det snart være nok med alle de unger. De løb rundt i hans have og rykkede hans radiser op af jorden og lukkede hans høns ud af hønsehuset.

Hvis det bliver ved på den måde, gryntede han, bygger jeg snart et højt plankeværk hele vejen rundt om mit hus.

Og så smækkede han døren i med et ordentligt brag, så hans næse nær var kommet i klemme, og satte sig i et hjørne af sit værksted og gryntede og murrede og skar tænder af arrigskab.

Men en flok drenge, som sad i hans pæretræ og spiste grønne pærer, og som havde hørt det hele, så på hinanden og sagde:

Øjj, ham Albert der, han bliver vist god til at rykke radiser op, når han engang bliver stor.

Og det fik de drenge ret i.

Albert vokser

Allerede den dag, Albert blev født, begyndte han at vokse, og siden den tid voksede han et ganske lille stykke hver dag.

Albert blev større og større.

Alberts far var meget stolt af Albert. Næsten hver eneste dag målte han ham med et målebånd, og hver gang han havde målt ham, stak han hovedet ud ad vinduet og råbte:

HURRA. Nu er Albert vokset igen.

Og folkene i Kalleby stak hver gang deres lange, nysgerrige næser ud ad dørene og vinduerne for at høre, hvem det var, der råbte sådan op.

Men når de hørte, at det var Alberts far, der råbte noget om Albert, så de bare på hinanden, rystede på hovederne og sagde:

PHHØØØ. Som om det var noget at prale af.

PHHØØØ, ja, sagde den gamle fru Stampe. I de syvoghalvfems år jeg har levet i denne hersens by, er der aldrig nogen drenge, der ikke har vokset sig større og frækkere.

Og så trak både hun og de andre folk næserne til sig og smækkede deres døre i med nogle gevaldige brag.

Det var heldigvis kun i begyndelsen, Alberts far kunne måle Albert.

Da Albert var blevet noget større og vildere, kunne hans far ikke længere holde ham, og det var vist meget heldigt.

For hvis Alberts far var blevet ved med at råbe op om, hvor meget Albert voksede, var folkene i Kalleby sikkert blevet forfærdeligt vrede på ham.

Men alt det vidste Albert ikke noget om.

Han voksede bare, og mens han voksede, lærte han en hel masse ting.

I begyndelsen, da han var så lille, at han næsten kunne ligge i sin fars frakkelomme, lavede han ikke andet end at sove og vræle og patte mælk hos sin mor. Men det varede ikke ret længe, før han lærte at spytte kartoﬀelmos helt over på den anden side af bordet, og det varede heller ikke ret længe, før han lærte at spise avispapir. Næsten en hel avis kunne han spise – når hans mor ikke så det. Han lærte også, at man ikke skulle spise brun sæbe og femører, selv om de var blanke.

Da han blev lidt større, lærte han at sidde på potte uden at vælte og at sige: GÆV, GÆV, GØØJ.

Og da han blev endnu større, lærte han at pille sig i næsen og at råbe ganske forfærdeligt højt.

En dag fik Albert også tænder, og den dag kravlede han ind under bordet og bed sin tante Magna i benet. Tante Magna, der var stor og rund og meget snakkesalig, plejede ellers altid at klappe Albert på hovedet og sige, at han vel nok var en sød lille dreng, der sikkert ville blive borgmester engang.

Men den dag glemte hun helt at klappe Albert på hovedet og fortælle ham, at han ville blive borgmester. I stedet tabte hun sin kaﬀekop, sprang op på en stol, så den knagede, og deroppe fra råbte hun med vred stemme, at Albert sikkert ville blive en værre skarnsknægt engang.

Og det fik tante Magna så sandelig ret i.

Men Albert var ligeglad.

Han blev bare ved med at vokse og lære forskellige ting, og en skønne dag var han blevet så stor, at han havde lært at gå på stylter og at klatre i træer. Især blev han dygtig til at klatre i pæretræer, for Albert holdt umådeligt meget af pærer. Og længe før han blev gammel nok til at komme i skole, lærte han at pifte i fingre og at gå med hænderne dybt nede i lommerne. Han lærte at køre på cykel uden at holde ved styret, og han lærte at løbe stærkt.

Næsten lige så stærkt som en hest – syntes han selv.

Alberts mor havde håbet, at Albert ville vokse op og blive en køn og velopdragen dreng med skilning i håret og blanke, blå øjne.

Men sådan kom Albert nu aldrig til at se ud.

I stedet for at blive køn og velopdragen blev han både grim og uopdragen. Hans hår strittede som en fejekost, og hans øjne blev gemt bag et par fedtede, runde briller, som hans mor ofte måtte lappe med hæfteplaster, fordi Albert slog dem i stykker, hver gang han faldt ned fra et pæretræ.

Men Albert var fuldkommen ligeglad med, hvordan han så ud. Han havde alt for travlt med andre ting til at bekymre sig om sit hår og sine øjne.

Da Albert langt om længe var blevet syv år, kom han i skole hos lærer Sakarias. Hans mor måtte bære ham hele vejen derhen. Albert strittede imod, det bedste han havde lært, mens han blev ved med at råbe:

Hvad skal jeg det pjat for? Hvorfor må jeg ikke komme ned til bækken og fiske i stedet for?

Ti stille, sagde hans mor, mens hun trak ham hen ad vejen, så støvet stod til alle sider. Ellers tror folk jo, du er uartig.

Og da hun nu engang var den stærkeste, endte det med, at Albert, skønt han lavede en farlig masse vrøvl, alligevel kom i skole. Derhenne måtte han lære både at regne og stave og skrive bogstaver i et hæfte.

Øv, sagde Albert og kikkede ud ad vinduet. Jeg vil meget hellere være sørøver og have et træben til at skrue af og på.

Ja, det ved jeg, sagde lærer Sakarias. Men hvis du vil pudse dine briller og lade være med hele tiden at gemme dig bag ved kakkelovnen, skal jeg lære dig at læse sørøverbøger.

ØJJ, råbte Albert. Kan man virkelig lære det i skolen?

Selvfølgelig, sagde lærer Sakarias. Bare man gør lidt af det, jeg siger.

Og så gjorde Albert lidt af det, lærer Sakarias sagde, for var der noget, der interesserede Albert, så var det bøger om sørøvere og deres vilde og farlige liv på de store, stormfulde have. Hver nat drømte han om skibe med kanoner og sørøvere med knive mellem tænderne, som alle sammen sad højt oppe i masterne og skreg: HIV OHØØJ, ALLE MAND OVER BORD.

Men foreløbig måtte Albert blive, hvor han var. Han måtte blive i Kalleby, til han var gammel nok til at svinge en sørøversabel.

Og Albert var ikke den dreng, der sløsede tiden bort med at læse lektier og gå byærinder og vaske op for sin mor, mens han ventede på en lejlighed til at løbe hjemmefra.

Nej, han havde sandelig langt vigtigere ting at tage sig for, og nu er det vist også på tide, at vi hører lidt om, hvad han fik ventetiden til at gå med.

Kallebys skomager

En dag, da Albert stod uden for skomagerens have og kikkede ind gennem et hul i hækken for at se, om der skulle være et par gode pæretræer derinde, kom Lange Palle forbi.

Hå, råbte Lange Palle og slog sig på lårene. Der har vi nok en af disse her små, dumme drenge, der ikke har andet end grød i deres hoveder.

Albert blev rød på ørerne, men han turde ikke sige noget.

Albert havde hørt, at Lange Palle slog tænderne ud af munden på alle dem, der sagde ham imod. Lange Palle var stor og farlig.

Men, sagde Lange Palle. Hvis du tør kravle ind i den have der og rykke radiser op af jorden, skal jeg lade være med at give dig klø.

Hvad er radiser for noget? spurgte Albert.

Øv, sagde Lange Palle. Sagde jeg ikke nok, at du var lille og dum? Kan du se de grønne blade, der stikker op af jorden inde i den have der?

Jep, sagde Albert. Er det radiser?

Det kan du bide dig selv i næsen på, sagde Lange Palle. Når man rykker i de grønne blade, kommer radiserne op af jorden.

Det kan jeg sagtens gøre, sagde Albert. Jeg kan også gå på stylter og spytte næsten lige så langt som min far.

Ja, den er god med dig, sagde Lange Palle. Men prøv nu, om du ikke kan lære det med radiserne.

Albert kravlede ind i skomagerens have, og Lange Palle gemte sig grinende i hækken.

Nøøj, råbte Albert, da han havde rykket den første radise op. Det er vel nok nemt.

Så snup et par stykker mere, hviskede Lange Palle.

Albert rykkede endnu et par radiser op af jorden.

Nøøj, hvor kan jeg meget, råbte Albert.

I det samme gik døren til skomagerens hus op, og skomageren kom farende ud med en stok i hånden.

Jeg skal lære sådan en lille, grim drivert at rykke radiser op af min have, skreg han.

Da Albert så den lille, vrede skomager, gav han et højt hop af forskrækkelse.

Sikke dog en vred mand, tænkte Albert. Så gal en mand har jeg aldrig set før. Jeg må vist hellere klatre op i et træ.

Og det gjorde han.

Nu har jeg aldrig i mine dage set noget lignende, skreg skomageren. Først rykker du mine radiser op, og så klatrer du op i mit bedste pæretræ.

UMM, sagde Albert og glemte næsten den vrede skomager. Er det her virkelig et pæretræ?

Jeg bliver stående her, til du kommer ned, råbte skomageren og svang sin stok. Og så skal jeg give dig en ordentlig dragt prygl.

Albert vidste ikke, hvad en ordentlig dragt prygl var for noget, men han kunne se på skomagerens arrige, røde hoved, at det ikke kunne være noget særlig rart. Så Albert blev siddende.

Måske bliver han glad igen, hvis jeg taler lidt venligt til ham, tænkte Albert. Jeg prøver at spørge ham om noget.

Halløj, sagde Albert ned til skomageren. Vil du have nogle af mine gamle klodser?

Nej, nu går det for vidt, råbte skomageren. Ikke alene er du et lille skarn, der ødelægger folks haver, men fræk er du også.

Nå, sagde Albert. Du leger måske ikke med klodser?

Det svarede skomageren slet ikke på. Han hvæsede bare næsten ligesom en kat, der bliver trådt over halen af en stor og tung mand.

Øjj, tænkte Albert. Han er ikke nem at tale med.

Albert sad og kikkede sig omkring. Et stykke borte stod et hønsehus.

Er det dit hønsehus? spurgte han og kikkede ned på skomageren.

Det kan du lige stole på, sagde skomageren.

Må hunde godt gå derind? spurgte Albert.

Hvad! råbte skomageren og blev helt blå i hovedet. Det er næsten det værste, der kan ske. Næst efter drenge er hunde det værste, jeg ved.

Nå, sagde Albert, men jeg synes lige så bestemt, at jeg så en meget stor hund gå derind.

HVAD! skreg skomageren. En hund i mit hønsehus!

Og så sprang han hen til hønsehuset og kikkede ind i det. Men det eneste, han så derinde, var hønsene, der søvnigt sad på deres pinde og længtes efter solen og den friske luft.

Og da han vendte tilbage til pæretræet, var Albert forsvundet.

Sikke en knægt, råbte skomageren og var lige ved at blive kvalt i sin egen galde. Aldrig i mine dage har jeg kendt mage til fræk lille knægt.

Albert kunne ikke glemme den lille, arrige skomager, og han kunne især ikke glemme skomagerens pæretræ. Så dejligt et pæretræ havde Albert aldrig klatret i før.

Albert havde en ven, der hed Egon, og allerede samme dag gik Albert hen for at fortælle ham om skomageren.

Egon boede på en gård i den anden ende af Kalleby. Det var sådan en dejlig gammel gård med huller i stråtaget og skæve skorstene, der altid var fulde af alliker. Og rundt omkring i laden og staldene var der fuldt af mørke smuthuller og hemmelige steder, hvor man kunne gemme sig, når Egons mor var gnaven.

Egon var ikke at se nogen steder, så Albert gav sig til at lede efter ham. Han ledte i haven og i laden og mellem sækkene i grisestien. Han ledte i den store høstak, hvor Egon havde sin udkigspost, og han ledte på loftet oven over kostalden, hvor Egon havde sin hemmelige hule. Men Egon var ingen af stederne. Til sidst gav Albert sig til at råbe på ham.

Ti stille med det skrigeri, råbte Egons mor og stak hovedet ud ad et vindue. Egon er her ikke. Han ligger i sin seng, og der skal han blive.

Jamen det er jo midt om dagen, sagde Albert.

Han har været uartig, sagde Egons mor vredt. Han har fået en endefuld og er blevet lagt i seng. Og der skal han blive, lige til han bliver artig.

Hvornår bliver han det? spurgte Albert.

I morgen tidlig, sagde Egons mor og smækkede vinduet i med et brag.

Det var ærgerligt, tænkte Albert. Men måske kan jeg snakke med ham, hvis jeg klatrer op til hans vindue.

Albert listede rundt om huset, klatrede op i et træ, der stod under Egons vindue, og stak hovedet ind i det værelse, hvor Egon plejede at ligge, når han havde lavet narrestreger.

Pssst, sagde Albert.

Pssst, sagde Egon og stak hovedet frem fra sin dyne. Jeg er ved at bygge en hule. Jeg leger indianer.

Hvad har du lavet? spurgte Albert.

Ikke noget, sagde Egon. Bare malet min fars hat rød.

Nå, sagde Albert. Vil du med hen og se noget skægt?

Ja, sagde Egon og kravlede ud af sin seng. Det kan du regne med.

Han tog sin gamle stråhat og et par krøllede bukser på. Han lagde en brun trøje ned i sengen, så det så ud, som om han stadig lå og sov, og fulgte efter Albert ud i træet.

Forsigtigt som to skumle indbrudstyve sneg de sig ned fra træet og gennem haven. Da de nåede ud på vejen, gav de sig til at løbe, alt hvad de kunne. De standsede først, da de nåede skomagerens have.

Nå, sagde Egon pustende og skubbede stråhatten om i nakken for bedre at kunne se noget. Hvad er det skægge, jeg skal se?

Albert trak ham hen til hullet i hækken og pegede ind i skomagerens have.

Kan du se de små, grønne blade derinde? spurgte han.

Jep, sagde Egon. Det er gulerødder.

Ha, råbte Albert med fryd i stemmen. Næhæj, bette Egon. Det er radiser.

Jeg er ikke bette, sagde Egon fornærmet.

Nå, sagde Albert. Så siger vi det. Men ved du så, hvad der sker, når man rykker de der radiser op af jorden?

Så bliver der et lille hul, sagde Egon.

Ja, sagde Albert. Men hvad sker der mere?

Det ved jeg ikke, sagde Egon.

Det tænkte jeg nok, sagde Albert. Men nu skal jeg vise dig det. Jeg viser dig det kun, fordi du er min bedste ven, for det er noget farligt.

Nå, sagde Egon og skubbede sin stråhat om i nakken for bedre at kunne se det farlige.

Albert kravlede forsigtigt ind gennem hækken.

Se nu, hvad der sker, sagde han til Egon, der stod ude på vejen og stirrede ind gennem et hul i hækken. Se, nu rykker jeg i denne her radi…

Mere nåede Albert ikke at sige, for skomageren kom allerede farende ud ad sin havedør med stokken i hånden. Man skulle næsten tro, at han havde siddet på lur inde bag havedøren og kikket ud gennem nøglehullet.

Er du der nu igen, din lille drivert? skreg skomageren.

Ja, sagde Albert og fløj op i pæretræet, hvor han anbragte sig på en gren med rigtig mange pærer.

Så du, hvad der skete? råbte han til Egon.

Egon nikkede, men turde ikke sige noget. Han stod bare med åben mund og stirrede på skomageren, der svingede med sin stok.

Denne gang slipper du ikke fra mig, råbte skomageren og så arrigt på Albert. Nu bliver jeg stående her, lige til du kommer ned.

Jeg kommer aldrig ned mere, sagde Albert. Jeg sover bare heroppe.

Håh, brølede skomageren. Du falder ned fra træet, når du sover.

Nahaj, sagde Albert. Jeg har sovet i træer masser af gange uden at falde ned.

Det bliver for koldt til at sove der til vinter, gryntede skomageren.

Det bliver da lige så koldt at stå under træet til vinter, sagde Albert.

Skomageren hvæsede og gryntede en hel masse, men han blev stående.

Vi kunne måske dele en pære, mens du venter? sagde Albert.

Ude på vejen begyndte Egon at kede sig.

Hvis Albert bliver siddende deroppe, til det bliver vinter, sagde han til sig selv, gider jeg ikke stå og vente på ham. Jeg går i alt fald hjem inden på søndag.

Mens Egon ventede på, at Albert skulle komme ned fra pæretræet, kom Lange Palle daskende forbi.

Nå, sagde han og prikkede Egon oven i hatten. Der har vi nok en af disse her små, dumme drenge, der ingenting tør.

Det passer ikke, sagde Egon. Jeg tør alting, for jeg skal være indianer, når jeg bliver stor.

Ja, den er god med dig, sagde Lange Palle. Kan du se det hønsehus derhenne?

Egon skubbede til stråhatten.

Jep, sagde han.

Hvis du går hen og lukker døren op til det hønsehus, sagde Lange Palle, kommer der mindst hundrede høns farende ud.

Øjj, sagde Egon. Hundrede høns i det lille hønsehus.

Nemlig, sagde Lange Palle og grinede. Men du er jo nok for lille og dum til at gøre det.

Jeg er ikke dum, sagde Egon.

Nå, sagde Lange Palle og grinede endnu mere. Men så må du jo sagtens kunne lukke sådan en smule høns ud.

Det kan du lige regne med, jeg kan, sagde Egon og krøb ind i skomagerens have.

Hø, hø, sagde Lange Palle og gemte sig for anden gang den dag i hækken.

Halløj, skomager, sagde Albert oppe fra træet. Nu går der en dreng ind i dit hønsehus.

Nu kan det snart være nok med dine historier, knægt, råbte skomageren. I morges sagde du, at der var en hund derinde. Men sådan narrer man ikke Kallebys skomager to gange i træk.

Nå, sagde Albert. Nej, det kan godt være.

I det samme lød der en frygtelig larm fra hønsehuset, og da skomageren vendte sig om med et hop, så han en sky af fjer og høns komme væltende ud ad hønsehusets dør. Hønsene kaglede og baskede med vingerne af fryd over at være sluppet ud i den grønne have og det varme solskin. Og midt i det hele lå Egon, der var blevet væltet omkuld af de glade og fornøjede høns.

Skomageren, der ellers altid var rød og blå i hovedet af galde og arrigskab, blev ganske bleg, og det eneste, han kunne sige, var:

Nej, nu har jeg aldrig i mine dage …

Sagde jeg det ikke nok, råbte Albert oppe fra pæretræet. Sagde jeg ikke nok, at der gik en dreng ind i dit hønsehus?

ÅHH, skreg skomageren og rev sig i håret. I hele den vide verden findes der ikke noget, DER ER VÆRRE END DRENGE.

Johov, sagde Albert. Sagosuppe er værre.

Det sidste, Albert sagde, hørte skomageren slet ikke. Han løb allerede rundt mellem sine radiser og prøvede at fange sine glade høns.

Mens skomageren havde travlt med at løbe rundt i sin have, listede Albert og Egon ud på vejen, hvor de satte sig i grøftekanten og kikkede ind gennem et hul i hækken.

Han er vel nok skæg, sagde Egon. Jeg har aldrig set nogen voksne, der løber så meget rundt som ham.

Nej, sagde Albert. Voksne går altid. Der er heller ingen af dem, der råber så meget som ham her.

Langt om længe havde skomageren fået fanget sine høns. Han stod inde mellem sine radiser og pustede, og pludselig hørte drengene ham råbe:

Nu ved jeg det. Selvfølgelig. I MORGEN BYGGER JEG ET MEGET HØJT PLANKEVÆRK RUNDT OM HELE MIT HUS.

Så forsvandt han bag sin dør, og stilheden og aftenfreden sænkede sig over Kalleby.

Hørte du det? sagde Albert. Et kæmpestort plankeværk rundt om hele huset.

Jep, sagde Egon. Og det vil vi hen og se på.

Nemlig, sagde Albert. Det er lige, hvad vi vil.

Hønsehuset

Meget tidligt den næste morgen mødtes Albert og Egon på vejen uden for skomagerens have.

Det var en dejlig morgen.

Solen var lige stået op, og dugdråberne blinkede i græsset. Der sad hvide spindelvæv i buskene og på havelågerne langs vejen. Kattene listede rundt for at fange søvnige mus, og rundt omkring i staldene begyndte køerne at brøle, fordi de ville malkes.

Men skomageren havde åbenbart ikke opdaget, at det var blevet morgen, for der var helt stille og tomt – både i hans have og bag hans vinduer.

Tænk, hvis han nu har glemt det med plankeværket, sagde Albert.

Ja, sagde Egon. Det ville være ærgerligt. Jeg har sådan glædet mig til at se det kæmpestore plankeværk.

Måske har han slet ikke opdaget, at det er blevet morgen, sagde Albert. Måske sover han helt til middag.

Ja, sagde Egon. Tænk, hvis han slet ikke vågner i dag.

Jeg har en idé, sagde Albert. Hvis vi lister ind og rykker et par af de største radiser op af hans have, vågner han sikkert.

Ja, sagde Egon. Prøv det.

Albert kravlede ind i haven og rykkede nogle meget store radiser op af jorden.

Der sker ikke noget, sagde han og kikkede hen på skomagerens hus. Han kommer ikke.

Måske er han der slet ikke mere, sagde Egon. Måske er han flyttet. Så får vi aldrig det kæmpestore plankeværk at se.

Man kan ikke flytte om natten, sagde Albert og proppede radiserne ned i jorden igen. Når det er mørkt, kan man jo ikke se, hvor man flytter hen.

Jo, sagde Egon. Hvis man har en lygte.

Jeg ved, hvordan vi får ham ud, hvis han er der, sagde Albert og så snedig ud.

Egon skubbede stråhatten længere om i nakken og så på Albert.

Jahaa, råbte han, da han så, hvor Albert kikkede hen. Det ved jeg også nu. Vi lukker bare hans høns ud i haven.

Nemlig, sagde Albert.

Drengene løb hen til hønsehuset.

Pas på, du ikke bliver væltet, sagde Albert og åbnede forsigtigt døren.

Der skete ikke noget.

Drengene stod og ventede lidt, og da de syntes, de havde ventet længe nok, kikkede de ind i hønsehuset for at se, om hønsene var døde.

HØNSEHUSET VAR TOMT.

Albert og Egon blev så forbavsede, at de satte sig på deres rumper med et bump.

Han har narret os, råbte Albert. Sikke noget snyd.

Ja, råbte Egon. Det er noget svindel. Jeg har ligget og glædet mig til det plankeværk hele natten.

Det har jeg også, råbte Albert. Jeg har slet ikke sovet bare for at tænke på det plankeværk.

De to drenge skulle lige til at tude af ærgrelse, da de pludselig hørte en lastbil komme brummende og skramlende ude på vejen. Og midt i al larmen hørte de en mand råbe:

HOLDT. Det er her, jeg bor.

Hør, sagde Albert og så igen glad ud. Den stemme ligner en, jeg har hørt før.

Ja, sagde Egon. Der er kun en mand her i Kalleby, der kan råbe så højt.

Drengene sprang op og løb hen til hækken. Ude på vejen holdt der en stor, gul lastbil med et mægtigt læs brædder. Og på toppen af læsset sad skomageren og klamrede sig til brædderne. Da han fik øje på drengene i hækken, blev han helt blå i hovedet og sprang op, mens han råbte:

Tænkte jeg det ikke nok. Ikke så snart er man ude ad døren, før de to små, hæslige slyngler prøver at lukke ordentlige folks høns ud af deres hønsehuse. Men denne gang narrede jeg dem. Mine høns er lukket inde i mit køkken, og der bliver de, til mit plankeværk er bygget færdigt.

Manden, der havde kørt den gule lastbil, stod og så på skomageren, der var så ophidset, at han var lige ved at falde ned fra læsset.

Tag den med ro, gamle jas, sagde manden. Ellers dratter du bare ned fra vognen.

Hvad for noget, råbte skomageren forskrækket og begyndte igen at klamre sig til brædderne. Falder jeg ned?

Manden rystede på hovedet, tændte sin pibe og sagde til Albert og Egon:

Tag lige og hjælp mig med at få de brædder læsset af, før den gale mand der falder ned og brækker halsen.

Ikke tale om, skreg skomageren. De to børster skal ikke så meget som røre ved mine brædder.

De brædder er foreløbig mine, sagde manden og røg lidt mere på sin pibe. Jeg vil gerne se nogle penge, før du kan begynde at snakke om, at det er dine brædder.

Jeg har betalt de ti af dem, råbte skomageren og begyndte forsigtigt at klatre ned fra læsset. Du har bare at give mig de ti først.

Hørte du det, sagde Egon til Albert. Kun ti.

Ja, sagde Albert. Det bliver et sølle, lille plankeværk, hvis han kun skal bruge ti brædder.

Tænk, hvis han nu kører med alle de andre, sagde Egon. Så får vi aldrig det mægtige plankeværk at se.

Han må ikke stikke af med dem, sagde Albert. Hvis skomageren ingen penge har, kører han med dem.

Ja, sagde Egon og skubbede vredt til sin hat. Og så har vi spildt hele natten med at ligge vågne.

Skomageren og manden med den gule lastbil begyndte at skændes, så folk rundt omkring i Kalleby vågnede. Manden med den gule lastbil kunne råbe næsten lige så højt som skomageren.

Albert og Egon stod og så på dem. De stod også og så på den gule lastbil, og lige med et greb Albert Egon i armen.

Har du set det tov der, sagde han ophidset.

På den ene side af lastbilen hang der et tykt, sammenrullet reb.

Hvad med det? spurgte Egon.

Bare vi kunne binde hans lastbil fast til noget med det, sagde Albert. Så kunne den dumme fyr ikke stikke af med alle de dejlige brædder.

Vi kunne måske binde den fast til hønsehuset, sagde Egon.

Ja, selvfølgelig, sagde Albert og slog Egon på ryggen. Du er fantastisk god til at få ideer, Egon. Det er derfor, du er min ven.

Nå, sagde Egon og rettede på stråhatten.

Og mens skomageren og manden med den gule lastbil skændtes, så selv de dovneste folk i Kalleby vågnede, bandt Albert og Egon lastbilen fast til hønsehuset. De bandt mange store knuder, for at bilen ikke skulle stikke af. Da de var færdige, gned de sig i hænderne, grinede snedigt og klatrede op i pæretræet for at se, hvad der videre ville ske.

Jeg vil have mine brædder, råbte skomageren.

Du kan få ti, råbte manden og læssede ti brædder af sin bil. Ti brædder og ikke en snus mere.

Jamen, råbte skomageren. Der skal være til et kæmpestort plankeværk hele vejen rundt om mit hus, et plankeværk, der kan holde drenge borte fra mine høns og mine radiser.

Ha, råbte manden. Om du så byggede et plankeværk, der nåede helt op over skyerne, ville drengene alligevel kunne komme ind i din have. Jeg kender drenge, for jeg har selv været dreng engang.

Føj, råbte skomageren. Det synes jeg nok, at jeg kan se på dig.

Det svarede manden slet ikke på. Han satte sig ind bag rattet, startede motoren og vinkede til skomageren, der hoppede og dansede rundt uden for bilen.

Ha, sagde Albert. Han kommer ingen steder med de brædder. Nej, sagde Egon og spruttede af grin. Det har vi to sørget for.

Skomageren skal nok få sit plankeværk, sagde Albert. Ham fyren i bilen vidste ikke, at vi var sådan et par kloge drenge.

Men inden Albert var blevet færdig med at fortælle Egon om, hvor kloge sådan et par drenge kunne være, lød der en vældig knasen og bragen – og lastbilen begyndte at køre. Og det var ikke kun lastbilen, der kørte.

HØNSEHUSET FULGTE BAGEFTER I SIN SNOR.

Hov, stop, holdt, stands, skreg skomageren og løb efter sit hønsehus, der buldrede af sted. Hvad i alverden bilder du dig ind?

Men ingen svarede ham. Lastbilen og hønsehuset buldrede allerede med god fart ned ad Kallebys gade – forbi gadekæret, hvor ænderne dykkede ned under vandet af forskrækkelse, og videre omkring høkerens hjørne og ud af Kalleby. De folk, der var nået ud af sengene, stod med åbne munde og stirrede efter det kørende hønsehus.

Åh, nej, råbte skomageren og stirrede sig rasende omkring. Hvis jeg ikke tager meget fejl, er det de to små, grimme driverter, der er skyld i dette. Men jeg sagde det jo nok. AF ALT I DENNE ELENDIGE VERDEN ER DRENGE DOG DET VÆRSTE.

Av, sagde Albert. Hørte du det?

Jep, sagde Egon. Og vi har vist meget travlt lige nu.

Meget travlt, sagde Albert. Ganske forfærdeligt travlt.

Og så forsvandt de som to små lyn mellem buskene.

Albert (Prøve)

Ole Lund Kirkegaard

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-18600-0

© Ole Lund Kirkegaard & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk