William Heinesen

Den sorte gryde

(Læseprøve)

Gyldendal

I

1

Ormefjord er en lang rende der borer sig ind mellem høje græsklædte fjelde og dybest inde vider sig ud til den brede dam hvis officielle navn er Kongens Skibehavn, men som i daglig tale bare kaldes Gryden. Her er altid smult, tryggere ankerplads findes ikke. Vel beskyttet som en livmoder dybt i øens indre ligger Gryden, et frugtbart og myldrende skød midt i havødet og en benådet plet midt i krigens hærgen, et ly for udasede sømænd, et hvilested for afsporede flygtninge, en yngleplads for religiøse sekter, en lun rede for allehånde profitmagere.

Her bor således Salomon Olsen, som går for at være den rigeste mand i landet, skønt mange mener, at M. W. Opperman efterhånden er kommet godt op på siden af ham. Der er også andre store mænd, der er konsul Tarnowius, Stefan Sveinsson og J. F. Schibbyes enke. Nævnes bør også Olivarius Tunstein, der begyndte med at leje en gammel sandsuger til fiskeeksport og nu er ejer af den store indbringende kutter »Gratitude«, samt Masa Hansen, sysselmand Joab Hansens søster, indehaversken af byens største detailforretning.

Men Opperman er blandt dem alle det store eventyr. Det er ikke skibsredervirksomhed og fiskehandel Opperman i første række skylder sit ry, han har kun et par mindre kuttere, mens en Salomon Olsen har en hel flåde, heriblandt også skonnerter og trawlere. Nej, det der med rette har gjort Opperman navnkundig er hans grossisthandel. For kun få år siden var han en ganske almindelig omrejsende agent, nu driver han engros-forretning i kæmpestil. Ad de forunderligste veje er det trods krig og nød lykkedes denne mand at fremskaffe selv de vanskeligst tilgængelige varer, og der er næppe den handlende i hele landet han ikke står i profitabel forbindelse med. Og foruden dette er han ejer af restauranten »Bells of Victory« og storaktionær i margarinefabrikken »Flora Danica«, fryseværket »Nordpolen«, dampvaskeriet »Kongo«, maskinværkstedet »Vesuv« og »Kvanmyre Rævefarm«, portugisisk konsul og formand for arbejdsgiverforbundet. Og bestandig udvider Opperman sine virksomheder, bygger nye huse og ansætter nye folk.

Som personlighed er Opperman noget af en gåde, men nogen upopulær mand er han ingenlunde, han er venlig mod alle, ikke hoven som konsul Tarnowius, brøsig som J. F. Schibbyes enke eller missionsk og selvretfærdig som Salomon Olsen. Men naturligvis har han sine fejl og sine komiske sider. Han taler et sprog der hverken er fugl eller fisk, og mange finder hans lader noget kvindagtige. Men en aldeles fortræffelig egenskab har Opperman frem for næsten alle andre mennesker: han bliver aldrig vred. Du kan kalde ham hvad du vil, tossegod eller udspekuleret, jomfrunalsk eller brutal, hængehoved eller skørlevner, ja horkarl og morder, som nogen også har kaldt ham: han vil altid afvæbne dig med sit stille tilgivende, ja næsten forelskede smil, Monalisa-smilet, som boghandler Heimdal, der er en stor kunstven, spøgende har kaldt det.

Den nye kontor- og lagerbygning Opperman har ladet bygge og som nylig er taget i brug er opført af boghandlerens unge søn, arkitekt Rafael Heimdal og holdt i hypermoderne stil, beton og glas. Her er ikke sparet på noget, her er lys og luft og varme, elevator, w.c. og nedstyrtningsskakt, beskyttelsesrum, køkken og spisestue til personalet, store bekvemme kontorer og lækre indre gemakker med chesterfieldstole, hvor kunder og gæster kan gøre sig det mageligt. Her er også en såkaldt nyhedscentral, en slags venteværelse eller hvad man skal kalde det, hvor Oppermans folk kan komme og lytte til pressen og styrke deres ånd med god lekture. Bænkene langs nyhedscentralens vægge er betrukket med rødt voksdug, og på de lange ferniserede borde er Picture Post, Life og andre illustrerede blade og prislister lagt frem til almindelig afbenyttelse. På væggene hænger reklamer og billeder fra krigens gang, eksplosioner, synkende skibe, nedstyrtende flyvemaskiner, ruinerede byer, lemlæstede kvinder og børn, landkort og statistikker og portrætter af Churchill, Roosevelt, Stalin og general Smuts. Dette hyggelige lokale, der har egen indgang fra gaden og står i direkte forbindelse med luftbeskyttelsesrummet i kælderen, har Opperman også velvilligt stillet til rådighed for alle og enhver der ønsker at hvile og adsprede sig, drøfte de løbende hændelser og føle sig som hjemme, for hvad Opperman ellers er eller ikke er: demokrat, det er han til hjerteroden og det forsømmer han heller ingen lejlighed til at vise i handling.

For eksempel kender han intet til persons anseelse, han omgås hverken konsul Tarnowius, doktor Tønnesen, apoteker de Fine Licht, bankbestyrer Villefrance, telegrafbestyrer Ingerslev eller andre af de såkaldte toneangivende krese, han underholder sig gerne med jævne mænd og kvinder og med menige soldater, han har taget tvetydige mennesker som Sorte-Betsy og den berygtede Frøja Tørnkrona i sit brød, ja, han vender sig endda ikke med afsky fra drukkenbolte som fotograf Selimsson eller forhutlede lærde som den islandske forsker Engilbert Thomsen, men smiler forståelsesfuldt til dem og giver dem arbejde.

Ja, en folkets ven er Opperman, han glemmer heller ikke enker og faderløse. I går kom således den unge skjald Bergthor Ørnberg til ham for at bede om et bidrag til den nystartede forening til hjælp for nødstedte børn af krigsforliste sømænd, og Opperman lagde uden betænkning en check på 15.000 kroner på bordet, idet han samtidig så mindeligt bad om at hans navn i denne forbindelse måtte blive hemmeligholdt. Bergthor blev målløs og kunne intet love. Tværtimod, han gik lige op til redaktør Skælling med den store nyhed, og nu til morgen bringer »Tidenden« da også en fed notits på forsiden om denne Oppermans storstilede gestus, der stikker så meget mere i øjnene som selveste Salomon Olsen ikke har strakt sig til at støtte det ædle formål med mere end 2.000 kroner, mens Stefan Sveinsson kun figurerer med 500 og konsul Tarnowius og J. F. Schibbyes enkes navne overhovedet ikke forekommer på indsamlingslisten.

Intet under at Oppermans navn er på alles læber. Gamle Ole Post, der bringer avisen omkring i den vågnende by, ser alle munde trække sig sammen til stavelsen op. Op, op, Opperman, småvrisser han skikkeligt hen for sig. Ole hører til de stille i landet, men undertiden falder denne afgudsdyrkelse af de store mænd og deres engelske pund ham lidt for brystet. Pund og pund i en uendelighed … pund og krig, pund og krig.

Nede ved havnen er et nyankommet skib ved at lægge til, det er Oppermans »Manuela«, det der føres af den purunge Ivar Berghammer, Kvanhus-drengen. Og dér kommer selveste Opperman gående! Ole Post gør sur mund men må dog standse et øjeblik og indsuge billedet af den meget omtalte mand. Opperman er i sit ternede sommerdress, lille men elegant, den hvide spadserestok og den røde tøjblomst i knaphullet mangler ikke, ejheller den smalle sorte snegl på overlæben og det kendte vennesæle smil. Nogle siger at Opperman er portugiser. Andre vil vide at hans moder var fra Mexico og hans fader fra Hamborg, men at han er født i London. Atter andre påstår at han er vaskeægte englænder. Mig rager det jo ikke tænker Ole og vender sig voldsomt skråspyttende bort. Lad ham være fra Dodekaneserne eller Ivigtut eller fanden og hans oldemor. Udlændinge er de ialtfald allesammen, hele kompasset rundt, konsul Tarnowius er dansk, Stefan Sveinsson er islandsk, Schibbyes enke er bornholmsk, bankbestyrer Villefrance er jøde, doktor Tønnesen er jyde, pastor Kiødt er fra Ringkøbing. Alle nationer er efterhånden samlet her i denne gryde, skrædder Tørnkrona er svensk, fotograf Salimsson er finsk, smedemester Batts fader var skotte, apotekerens kone er fra Antwerpen og fru Opperman er født i Frederiksted på Skt. Croix. Så er der den italienske stenhugger Schiaparelli. Og frøken Schwartz på apoteket skal være polsk. For ikke at tale om alt det nye drivgods krigen skyller op, soldater, flygtninge og havarister, spioner, negre og muselmænd. Og så er der enkefru Lundegårds tre mystiske logerende, Thygesen og Myklebust, der altid er plakatfulde, og så denne underlige islandske landstryger Engilbert Thomsen.

Thygesen og Myklebust er dog sikkert på bunden skikkelige mennesker. Det var hjerteskærende at se deres bevægelse forleden da de fik hver sit elendige rødekorsbrev … de to store grove mænd hulkede som småpiger, hvadenten det nu var af sorg eller glæde. Stærkt beskænkede var de begge to, Ole Post fik en kæmpesnaps og Myklebust stak ham en hel flaske Ainslie ind på brystet.

Ole standser foran enkefru Lundegårds lille hotel garni. På en pakkasse ved køkkenindgangen står en tremmekurv med kødaffald. Oppe fra kvisten lyder guitarspil og en dyb bævende sangstemme, det er Thygesen, han er en meget musikalsk mand. Fru Lundegård tager avisen og spidser munden til sit »Opperman!« Og nu kommer den islandske forsker tyggende tilsyne, lurvet i tøjet, langhåret, bleg og ubarberet, men stor og stærk og med et ligesom vemodigt alvidende smil i sine brune øjne. Han nikker veloplagt godmorgen idet han går ind under den tunge tremmekurv og lægger sækkelærredsselen tilrette over sin pande.

Ole kommer i tanker om at han har et brev til Liva Berghammer, Kvanhus-pigen, han finder det frem og beder islændingen gøre ham den tjeneste at tage det med, han skal jo alligevel den vej. Engilbert stikker brevet ind under trøjen og forsvinder med sindige skridt op ad fjeldet til.

Det fortælles om Engilbert Thomsen at han er synsk og tror på både trolde og hekse, vætter og havfruer. Andre vil vide at han er spion. Egentlig hyggelig kan han ikke være at have under sit tag. Men fru Lundegård omtaler ham altid med en ærbødighed som drejede det sig om en ærkebisp. Nuvel, hun er jo også en ensom enke midt i tredverne og den store islænding er en mand i sin bedste alder. Overhovedet er Ole Post ikke fri for at føle sig lidt avindssyg overfor fru Lundegårds tre logerende. Hvor må de have det godt, for hendes omsorg kender ingen grænser, de flyder i god mad og spiritus. Selv kommer Ole jo aldrig indenfor hotellets dørtærskel uden at fru Lundegårds cigarkasse og lille blomstrede klukflaske bliver stillet frem på køkkenbordet. Han skutter sig oprømt idet han vender sig om i døren og befrier munden for den udtjente morgenskrå.

2

Imens vandrer Engilbert Thomsen videre, han strider sig op ad den grønne fjeldside med sin tunge kødkurv der indeholder foder til Oppermans ræve.

Oppe i bakken tager han sig et hvil og skuer et øjeblik ned over byen, der tegner sig gennem en mælkevandsagtig hinde af dis og skorstensrøg. Det bobler og koger dernede omkring den sorte dam, hunde gøer og haner galer, lastbiler stønner og tuder, motorer kagler, sækkepiber kvidrer, lossekraner skingrer, hammerslag klinger fra Salomon Olsens ophalingsbedding, og nu slipper en af de armerede trawlere dampen, med en øredøvende lyd der minder om hvæsen fra en uhyre gås. Fjeldene hvæser tilbage. Gryden koger over af lyd.

Engilbert har kun et smil tilovers for al denne ståhej hvormed det er vore dages kortsynede mennesker så magtpåliggende at omgive sig. Han nærer en overbærende ringeagt for disse selvglade Mammons trælle, der kun kender den platte hverdag på denne side af det store forhæng. Selv bevæger han sig i ganske andre retninger: opad, opad mod det høje plan af indsigt og sjælelig frigørelse. Men det koster strid og møje og megen besk selvovervindelse, evig kamp mod de snærende bånd der binder ham til sanselighedens verden … de onde blegrøde blækspruttearme, der bestandig er ude efter ham med deres sugeskåle.

Engilbert rejser sig og gaber, grundigt og tænksomt, mens han igen går ind under tremmekurven med hvalkødet. Vejen op til Kvanmyren hvor Oppermans rævefarm ligger er ret brydsom, men er man først kommet herop befinder man sig ligesom helt udenfor virkelighedens fladtrådte verden, byen glider af syne, her er kun himmel og hav, ensomme fjelde og store fritstående sten som ifølge overleveringen beboes af underjordiske.

Dette havde han iøvrigt ved selvsyn fået bekræftet. Han havde en eftermiddag med egne øjne set et kvindeansigt kigge ud fra sprækken i en kløftet sten heroppe, og en anden gang havde han hørt fnisen og latter fra en dyb hule mellem nogle klippeblokke. Det var den såkaldte troldungehule. Engilbert havde intet haft imod at komme disse muntre fnisende væsener på nærmere hold, han følte sig glad ved alt sælsomt og frygtede det ikke undtagen for så vidt som det kunne være med til at besværliggøre ham vejen opad mod den sjælelige fuldkommengørelse i guddommen, der var hans høje mål.

Den disede luft tykner til, en tid vandrer han i tæt grå tåge. Men oppe i Kvanmyren er solen ved at bryde igennem, vinden er fuld af travle tågelaser, de flagrer uophørligt forbi som fugleagtige ånder, og der er også håndgribelige fugle imellem, krager og måger som kødlugten lokker. Og pludselig kommer solskiven tilsyne … en mærkelig sol, den tegner sig gennem disen som et blodrødt kors, indrammet af to regnbuelysende ringe. Han rækker armene ud mod dette besynderlige tegn og hvisker bevæget: Logos! Logos! Er det dig?

Det hele varer kun et sekund, så antager solen sin sædvanlige runde form. Men et øjeblik efter er alt igen formørket af vældende tåge.

Engilbert falder hen i stor undren. Er det virkelig logossymbolet der har vist sig for ham for at give ham mod og styrke til at fortsætte sin kamp? Eller er det kun et troldsk blændværk der driver gæk med ham?

Heroppe i Kvanmyren kan man for den sags skyld vente sig alt … her er dulgte kræfter ideligt på spil. Skumle fredløse ånder huserer heroppe og driver deres koglerier. Her vanker genfærdene af de to lede kvinder Unn og Ura som forgav deres mænd for uforstyrret at kunne leve i utugt med en højbo, og her var det også at bonden Åsmund en hel vinternat igennem kæmpede med det kuglerunde utyske Hundrik som ville tromle ham ned og først gav køb da han havde fæstet navn på det. Her ligger også den mørke indsø Helvandet, som går for at være bundløs. Helvandet hører til de hemmelighedsfulde vande i hvilke man ser syner. Her havde således en gammel fårehyrde i sin tid set en spejling af Moskvas brand 1812.

Alle disse forunderlige oplysninger havde Engilbert fra Elias, Kvanhus-manden. På sin daglige vej til og fra rævefarmen standsede han ofte ved det lille udflytterhus under Kvanhammeren og gav sig i snak med Elias. Kvanhusmanden var en lille sygelig mand, han plagedes af astma og hyppige ligfald men var ellers en hyggelig og snaksom mand.

Engilbert følte sig også af andre årsager stærkt tiltrukket af Kvanhuset og dets beboere. Elias’ døtre var noget helt for sig. Den ældste, Thomea, var skægget, og var – ialtfald efter hvad fru Lundegård påstod – i besiddelse af okkulte kræfter, og den yngste, en halvvoksen pige, var ikke rigtig i hovedet. Så var der Liva, hun var ligesom Engilbert i Oppermans brød. En dejlig skabning i enhver henseende. Men også hun var lidt til en side, for hun var tilhænger af den skøre bager Simon og hans dommedagssekt. Der var endnu en fjerde datter, der ikke var hjemme, hun var bosat i Ørevig ved fjordens munding og skulle nylig være blevet krigsenke. Og så var der sønnen Ivar, der førte Oppermans »Manuela«. Kvanhusfolkene havde levet i stor fattigdom, men nu tjente Ivar gode penge som skibsfører.

Engilbert kommer i tanker om brevet til Liva, han tager det frem for ikke at glemme at aflevere det på nedturen. Tågen er igen ved at lette, solen stiger ren og ny frem på himlen, omgivet af uskyldige små lammeskyers hærskare. Det lyner fra rævepelsene i Oppermans bure. Engilbert tager tremmekurven på nakken og begiver sig på vej nedover.

I tunet udenfor Kvanhuset sidder en lille klynge mennesker bøjet over noget der ligger på jorden. Engilbert gætter straks på at det er Kvanhus-manden der har et af sine anfald. Han iler derhen. Jo, det er Elias der ligger på jorden i krampe. Han er ynkelig at skue, skrøbelig og lille og hulbrystet og med de magre hænder presset op under hagen som ville han stemme sit eget hoved løs af kroppen. I hans frådende mund sidder en træske. Liva og Thomea vogter på hans bevægelser. Alfhild, den åndssvage yngste datter, sidder for sig selv og leger med nogle sneglehuse, ganske uanfægtet af det hele postyr.

Engilbert vil gerne gøre sig nyttig, han anbringer sig på hug ved siden af Thomea. Han iagttager i smug og med grådighed de tre kvinder. Thomea er trods skægget ikke ukvindelig, hun er stor og stærk, men hendes former er yppige som hos en ung ko. Også den kønne Liva har en skygge af mørke dun på overlæben og begge søstre har stærke sorte øjenbryn. Thomeas øjenbryn er sammenvoksede, det er varulvebryn. Det giver en underlig kildrende fornemmelse at være den skæggede pige så nær … han sitrer under indflydelsen af den stærke magnetiske kraft der udgår fra hendes person og får talismanen på hans bryst til at svie som var den glødende.

Men nu udstøder Elias pludselig et hæst vræl, øjnene ruller og vender det hvide ud, kroppen spænder sig opad i en bue så næsten kun nakke og hæle rører ved jodren … så falder den atter tilbage, men nu begynder arme og ben at regere vildt i luften, den uanselige og skikkelige lille mand slår om sig som en voldsmand og hyler og truer besat. Liva får et stød i siden og rejser sig og skærer tænder i smerte. Engilbert skræver over på hendes plads og lægger sig i selen for at hjælpe Thomea med at få skik på den balstyrige.

Men omsider har den syge raset ud, anfaldet er forbi for denne gang. Engilbert hjælper de to piger med at få ham bragt under tag og lagt tilrette i alkoven inde i stuen. Her ligger han nu, bleg og hærget som et lig og med blodstænk om den indfaldne mund.

Engilbert ser sig om i den lille hvidskurede stue. Foran alkoverne ligger smukt tilvirkede fåreskind, loftet og den ene væg er næsten helt skjult af vedbendløv, men midt i det grønne er der gjort plads til et forstørret fotografi af Elias’ afdøde kone. Det er noget udvisket, men så meget ser man at Kvanhus-konen har været mørkhåret og haft stærke sorte øjenbryn ligesom døtrene.

Engilbert kommer igen i tanker om brevet … nu er det vel ikke så forgjort at det er blevet borte for ham under al denne hurlumhej? Nej, det sidder her i hans ærme, han tager det frem, glatter det ud og rækker det til Liva. Hun snapper den krøllede konvolut fra ham og vender sig bort med den. Han ser at hun fører den til sine læber før hun stikker den ind på barmen. Så går hun hastigt ud i køkkenet og giver sig til at ordne sit hår foran spejlet.

Engilbert vender sig mod Thomea og siger med fortroligt sænket stemme: Du som véd råd mod så meget, véd du intet råd mod din faders sygdom?

Pigen ryster bortvendt på hovedet. Han føler en næsten ubetvingelig lyst til at komme hende på nærmere hold og vinde hendes fortrolighed, men hun er ordknap og tillukket, vanskelig at komme på talefod med. Han rækker hende hånden til afsked. Det lykkes ham at fange hendes blik, et underlig knugende blik som går ham gennem marv og ben.

Engilbert følges med Liva et stykke af vejen, men hun har travlt og må skyde en genvej over markerne for ikke at komme for sent til Oppermans forretning.

På gensyn, Engilbert, vinker hun, og tusind tak for din hjælp og for brevet!

Han følger med øjnene hendes lette løbende skikkelse indtil hun forsvinder bag en bakke. Han føler stadig den hornede duft af de to hårrige Kvanhus-piger og har en stærk fornemmelse af endnu at være under Thomeas indflydelse … det kløer og gyser i hans ene øre og inde på brystet hvor talismanen hænger. Og samtidig mærker han med vellystblandet gru hvorledes hans attrå mod den skæggede pige stiger til begær. Her er umiskendelige hemmelige og farlige kræfter på færde, kræfter som for enhver pris må modarbejdes fordi de er af det onde og vil fravriste ham de sjælelige goder, han i løbet af det sidste halve års tid har samlet sig, og tvinge ham til et nyt fald.

Utvivlsomt var den store troldske pige i ledtog med disse avindssyge mørke magter der ville hæmme hans sjæl på dens stræben mod lyset.

Stå imod, stå imod! hvisker han til sig selv og presser gennem trøjen talismanen ind til sit hjerte.

3

Så snart Liva er blevet ene med sig selv standser hun, tager brevet frem, fører med lukkede øjne konvolutten til sin mund. Brevet er fra Johan. Hun gruer hemmeligt for at læse det, for sæt at han skriver at han er blevet værre eller måske opgivet. Hun vil ikke bryde det før senere når hun kan give sig god tid og være helt i enrum med det. Hun stikker det atter ind på barmen. Så bøjer hun hovedet bagover og udstøder et langt hivende suk.

Hun har hele morgenen tænkt på Johan og på at det i dag er den anden august, årsdagen for hin forfærdelige dag da »Gratitude« kom hjem med de syv overlevende fra »Albatrossen«, den store Sandefjordskonnert, der var skudt i sænk ud for Shetland.

Kun et år! Det stod for hende som var der gået åringer siden den ulyksalige morgen da Johan uventet var kommet tilbage som skibbruden og med lungebetændelse, efter at have drevet omkring for vind og vove i fire døgn i »Albatrossen«s redningsbåd. De frygtelige dage mens han svævede mellem liv og død på hospitalet! Den uforglemmelige glædens og taknemmelighedens tid da han havde overstået sygdommen og begyndte at komme til kræfter og sidde udenfor i solskinnet! Og så igen den pinagtige tid da tilbagefaldet kom, tuberkulosen, der gjorde det nødvendigt for ham at rejse til Østervåg for at ligge på tuberkulosesygehuset der. Adskillelsen! Håbet! Indtil også det begyndte at vakle.

Og selv om det var denne ulykke der havde åbnet hendes øjne og bragt hende til Jesus, så kunne hun endnu ikke fatte at den store sikre Johan virkelig var uhelbredeligt syg og måtte ligge hen på en sygestue sammen med andre hostende stakler.

To gange havde hun gjort den lange rejse til hovedstaden for at besøge sin kæreste. Han sad oppe i sengen og var jo nok på en måde den gamle Johan, selvom han var blevet stuebleg og havde fået tynde strågule hænder. Tanken om disse visnede hænder kunne få det til at skrige indvendigt i hendes bryst. Således lå Johan og visnede. Hendes store stærke og selvsikre Johan. Hendes eneste trøst var at også han i denne forfærdelige prøvelsens tid havde fundet nåden og frelsen og at de begge om en stakket stund skulle forenes i evighedernes evighed …

Ved broen over Storåen standser Liva et øjeblik og sender et hastigt blik mod det halvfærdige betonhus nede ved åmundingen, hendes og Johans hus. Det er et net hus, næsten flot. Men det er uden vinduer og døre, det er bare en tom skal. Og det vil aldrig blive fuldført. Men hvad så! Bedre at have et uforgængeligt hus i evigheden.

Ak min Gud og Skaber! sukker Liva og haster videre over broen. Hvor er verden dog fuld af ulykker og forfærdelige ting … Som nu med »Evening Star« som minesprængtes på vej til England og gik til bunds med mand og mus! Dér druknede nu Oluf, hendes svoger, Magdalenas mand, der var sund og frisk og havde kone og tre børn, og dér omkom Simon bagers to sønner Erik og Hans, der kun var sytten og nitten år gamle. Og sådan forliste mange skibe i denne tid og enker og faderløse sad tilbage. Og krigen rasede, ødelæggelsens og ondskabens vanvidstider var over verden.

Erindringen om andre ulykker og mørke ting gled forbi hende i tankerne. Der lå ligesom en vis lindring i at dvæle ved dem, nu da de sidste tider, selve jordelivets ophør, stod for døren og den store retfærdiggørelsens time var i vente. Oppermans kone, som lå uhelbredeligt syg på sin kvist. Benedikt Isaksens fem børn, der alle i løbet af kun et år var blevet rykket bort af galoperende svindsot! Ak, sådan var livet, død og ulykke truede hvor man end vendte sig hen. Men et lys var tændt, et vældigt lys … midt i den grå fortvivlelse stod det tændt og lyste for hver den der ville oplade sine øjne.

Det gjaldt blot om at holde fast ved dette lys og stedse bære det hos sig i sine tanker og ikke lade sig det fravriste … som der stod i sangen:

Bevar dit lys, mit bange sind,
o lad det brænde klart
trods verdens onde hvirvelvind,
thi natten kommer snart!

Hun nynner melodien hen for sig, det er en længselsfuld melodi, det lange omkvæd snor sig rundt og rundt, manende:

Thi natten kommer snart,
thi natten kommer snart,
bevar dit lys, mit bange sind,
thi natten kommer snart!

En lille klynge sommerklædte mennesker kommer gående op ad vejen, det er den unge skibsreder Poul Schibbye, han er i følge med Olsens tårnhøje søn Spurgeon og en fremmed herre.

Ih nej men se, der kommer jo verdens sorteste rose! råber Poul Schibbye og nærmer sig Liva med muntert favnende armbevægelser. Hvordan har du det min blomst? Kan du komme ud af det med mandarinen dernede?

Det går storartet, Pjølle! siger Liva og vil skynde sig videre, men Poul Schibbye standser hende og tager hendes hånd.

Ja I kender vel Stambuls rose? præsenterer han. Liva og jeg er ubrydeligt sammensvorne, vi blev døbt og konfirmeret i samme vand, og vi skulle også være gift i det, men det ville hun ikke … tænk, hun vragede mig! Er det måske ikke sandt hvad jeg siger, Liva?

Jo Pjølle! siger Liva og kan ikke lade være med at smile.

Pjølle fortrækker sit kødfulde ansigt og bryder på skrømt ud i en lille hulken. Han knæler ned ved Livas fødder og knuger hendes hånd mod sin kind.

Så Pjølle, siger hun skændende og trækker hånden til sig idet hun rødmende sender Spurgeon og den fremmede mand et undskyldende smil.

Nej du har travlt, Liva, siger Pjølle og rejser sig, ja i Guds navn farvel med dig, og hils Chiang Kai-shek, og Gud velsigne dig, min egen kalvesteg …!

Ja er hun ikke kær? siger han og vender sig om efter hende. Det var hende man skulle ha’ haft. Og nu er hun gået hen og har sluttet sig til kringlemenigheden! Tabt for verden!

Jo men hun smilede dog så sødt til dig, Pjølle, siger Spurgeon.

Hun elsker mig!

Poul Schibbye skyder spadserestokken op i luften som et spyd og fanger den igen. Jeg er stadig hendes hemmelige sheik! Ja det kunne du da se på hende, Spurgeon, ikke!

Han gør en valsende omdrejning og kurrer småhulkende og med hånden på hjertet: Hun el-sker mig!

4

Da Engilbert fra den bratte Kvanhus-sti trådte ud på kørevejen mødte der ham et mærkeligt skue: op ad vejen kommer der to unge sømænd, syngende af fuld hals og skydende en stor fuldt læsset håndvogn frem foran sig. Det er Kvanhus-Ivar og hans ven Frederik. Øverst oppe på læsset sidder en abe og ser sig melankolsk omkring.

Mændene spærrer vejen for Engilbert og byder ham en velkomstskål. Ivar synger med dæmpet og inderlig stemme idet han holder flasken hilsende i vejret:

Alt kjød det er kun hø,
profeterne monne skrive,
vi skal dog alle dø,
blive vel inår det bliver!

Engilbert satte flasken for munden og tog sig en dyb slurk af den krydrede drik der smagte af kvan. Jeg giver jer en hånd hvis I vil, sagde han.

De skubbede vognen et stykke op ad stien, så langt den var farbar, og tog derefter hver sin byrde på nakken. Thomea og Alfhild kom dem imøde. Sømændene satte de tunge sække fra sig og Alfhild kastede sig i overstrømmende gensynsglæde over broderen og Frederik og dængede dem til med kys og kærtegn. Frederik bød Thomea en dram af sin lommelærke og Engilbert så med undren at hun fik sig en forsvarlig mundfuld.

Ivar var temmelig stærkt beskænket, han smilede livsaligt med sine forvågede øjne og brød igen ud i sang. Kvanhusdrengen var en stor og stærk krabat, sort og lådden ligesom Thomea. Frederik var mere nøgtern i blikket. Han fortalte om hjemrejsen, den havde denne gang været usædvanlig hård, ud for Orkney var skibet blevet anfaldet af hele to flyvere på en gang, de havde spenderet ikke mindre end syv bomber på det lille fartøj, men ingen af dem havde ramt. Men så havde bæsterne brugt maskingeværerne og skudt som rasende hunde, styrhuset var blevet gennemhullet som en sigte, sandsækkene var blevet skudt i laser. Men så havde en britisk jager vist sig og de to luftrøvere fik travlt med at komme afsted.

De hugged tæt, de hugged hårdt
som det er kæmpers gammen,
ildsluer stod af stålet ud
når sværdsodder bare sammen!

sang Ivar. Han satte Alfhild fra sig, svang sin sæk op på nakken og gjorde nogle tunge dansetrin idet han satte sig i bevægelse:

Blodet sprang ham af neglerod,
så fast han om hæftet knuged,
kløv han så sin avindsmand
fra skulderen ned til bugen …

Thomea gik ned til vognen for at hjælpe til med at bære. Alfhild fulgte efter broderen, hun var ustyrlig glad, Engilbert iagttog hende i stor undren, den gale pige opførte sig som var hun ikke Ivars søster men hans unge forelskede kæreste, broderen havde ondt ved at holde sig hende fra livet.

Frederik havde aben på skulderen, den sad og tørrede snuden og så ud som om den tudede. Alfhild var bange for den og klyngede sig til Ivar.

Den gør ingen fortræd, forsikrede Frederik, den er så ejegod og altid så glad. Se nu smiler den igen!

Omsider var hele læsset bragt i hus. De tre mænd lejrede sig i græsset udenfor huset mens Thomea gjorde maden til. Det var festmad, æg og lækre kiks, kødmad, sild og små fine flødeoste i sølvpapir, og der var hele fem kasser med øl i små lakrøde blikdunke. I en anden kasse var der tøjvarer, i en tredje brændevin. I sækkene var der mel, korn og kraftfoder til dyrene. Der var også en æske med smykker og fine sager og et mærkeligt lille klokkespil til at spille melodier på med en træhammer. Alfhild havde fået en vinrød glasperlekæde om halsen og sad henrykt og følte på de funklende perler med læberne.

Ivar og Frederik skænkede gin i kaffen og langede med stor appetit ud efter maden. Også Engilbert gjorde sig tilgode med den fornemme kost og holdt imens et øje med Thomea der gik til og fra.

Efter måltidet overmandedes de to sømænd af søvnighed og slentrede udenfor for at få sig en blund i solskinnet foran høladen. Aben klatrede op på ladegavlen og sad her og stirrede ud i rummet som en mærkelig lille galionsfigur.

Engilbert kunne ikke huske hvor han havde sat den tomme kødkurv fra sig. Thomea hjalp ham med at lede. Omme bag laden blev han et øjeblik alene med hende, han tog hendes hånd og sagde indtrængende: Hvorfor forfølger du mig, pige?

Hun rev sig løs og vendte sig mod ham med vildskab i øjnene og munden åbnet til skrig. Han tyssede beroligende på hende og sagde med fortroligt dæmpet stemme: Lad os være venner, Thomea! Kom, lad os hellere tale med hinanden!

Pigen forsvandt uden at svare, Engilbert følte sig indspundet som i et sølvslør af stærk magnetisme, det kildrede ham ud i hver pore, han følte hvorledes han droges mod denne store kvieagtige huldre. Han havde en knitrende fornemmelse i kroppen som havde han spist glasuld, og længe mærkede han hendes øjne som en klemme i sin nakke idet han slentrede ned ad stien.

Midtvejs i bakken mødte han en ung kvinde med tre små børn. Hun var klædt som en almueskvinde og bar sit yngste barn på armen og en tøjbylt på ryggen. Engilbert forstod at det var Elias’ næstældste datter Magdalena, hende der havde været gift i Ørevig og hvis mand var gået ned med »Evening Star«. Hendes lighed med de andre søstre var umiskendelig. Kun var hun lysere, hendes hår havde et rødligt anstrøg i det sorte. Engilbert nikkede til hende, venligt og familiært, og hun besvarede forundret hans hilsen.

Engilbert følte sig tung og søvnig i hovedet af snapsene han havde drukket og havde ingen lyst til at gå ned til byen. Han higede tilbage mod Kvanmyren, droges den vej som af stærke elektriske kræfter, følte sig mat i fødderne, kunne ikke stå imod, men besluttede at følge denne kalden og give arbejdet hos Opperman en god dag for i dag. Han gjorde hastigt omkring og gik tilbage op over markerne. Solen skinnede, det var en sjælden dag. Der påkom ham en uimodståelig søvnighed, han kastede sig ned i lyngen og mærkede hvorledes søvnen bydende og med vold trak ham ned i sit dyb.

Thomea kom Magdalena imøde. Det var på tide at I kom, sagde hun.

Jeg ville nødigt komme og ligge jer til byrde, sagde Magdalena. Men nu har jeg fået forsikringspengene for Oluf … ti tusinde kroner! Så nu kan jeg klare mig!

Magdalena gjorde et kast med nakken. Hun satte tøjbylten fra sig på gulvet. Ja, Thomea, sagde hun, det er underlige tider, det er både dødstid og livstid, hvad skal man tænke … der er nød og sorg på færde allevegne og fare og ulykke, men stor rigdom kommer til landet og mange sultne munde bliver dog mættet.

Thomea vendte sig mod børnene og rørte ved deres tøj. Nu skal I få noget at spise, sagde hun venligt.

Lidt efter sad Magdalena og hendes børn bænket omkring køkkenbordet. Magdalena var blevet varm i øjnene ved synet af al den uvante mad. Hun greb en ginflaske, strøg den kærtegnende og skænkede sig en snaps. Nej hvor er det flot! hviskede hun. Børnene spiste med vild appetit og skottede samtidig i stor undring snart til Thomea og snart til Alfhild, der sad for sig selv i en krog og klimprede på klokkespillet.

Efter måltidet tændte Magdalena sig en cigaret og hjalp Thomea med at rydde af bordet. Magdalena nynnede fornøjet mens hun stod og tørrede tallerkener af. Men pludselig satte hun sig ned på bænken og skjulte ansigtet i de våde hænder. Det varede kun et øjeblik, så rejste hun sig igen og sagde hastigt idet hun kastede med nakken: Nej, Thomea, det er slet ikke det at jeg går og hænger med hodet, det må du ikke tro. Men jeg kan ikke lade være med somme tider at tænke på at det var mig der fik Oluf til at tage afsted med »Evening Star«. Han ville så nødig. Han var jo sådan lidt ængstelig af sig. Han havde aldrig lyst til søen og allermindst i denne tid, naturligvis. Men hvad var der at gøre for ham hjemme? Han gik jo bare og hang over sig selv, og vi måtte gøre noget alvorligt for at leve, så dyrt alt er …

Magdalena stirrede sukkende hen for sig.

Og når jeg skal sige det som det er, så kunne jeg ofte blive så bitter på Oluf. Selv kunne jeg altid få lidt arbejde på bondegården, men det gav jo ikke meget af sig. Og når jeg kom træt hjem, så sad han ofte dér og læste aviser og havde næsten intet bestilt hele dagen og heller ikke prøvet på at få noget arbejde. For han havde det sådan med at falde i staver og bare sidde og drømme …

Magdalena gjorde igen et kast med nakken: Så du forstår at det på en måde var min skyld at han endelig fik taget sig sammen. Og så skulle det dog ende på den måde at han forliste på sin første tur.

Ja, så skulle det ende på den måde, Lena, gentog Thomea forknyt og faldt i undren.

Magdalena tog atter fat på opvasken. Men pludselig vendte hun sig hæftigt om mod søsteren og sagde: Du skulle se at få det skæg væk, Thomea! Alvorlig talt. Du kunne blive et nyt menneske, hvis du fik det væk!

Thomea sendte hende et såret og forfærdet blik. Magdalena gik hen og lagde en beroligende hånd på søsterens arm. Du skal gøre det, sagde hun. Jeg skal nok hjælpe dig. Her er en flink frisørdame, hun klarer sådan noget som en svisk. Vi har råd til det, pige! Vi må se at oppe os og få skik på det hele. Vi må leve, Thomea! Vi skal ikke mere lade os snyde for noget, skal vi vel?

Jeg véd ikke, sagde Thomea usikker og smilede trist. Hun sukkede og sendte søsteren et hengivent blik.

Alfhild havde samlet en bunke løvetandsblomster og var i færd med at sy en krans af dem. Kransen skulle Ivar have. Da den var færdig gik hun hen til det sted hvor broderen og Frederik lå og sov. Hun tog et strå og kildede Ivar i øret, men han vågnede ikke. Så forsøgte hun at åbne hans øjne, men øjelågene faldt til igen. Hun glattede hans tætte hår og satte blomsterkransen godt fast.

Ved middagstid vågnede Ivar og rejste sig frysende. Skyggen af høladen havde netop nået det sted hvor han havde ligget i græsset. Frederik lå endnu i solen og snorkede. Aben sad ved hans fødder.

Ivar gik nordenom huset til den lille bæk for at slukke sin tørst. Det klare vand løb så evig uanfægtet mellem de renskurede sten og små uberørte sandøer og havde landjordens trygge smag. Det var så mild og fredelig en dag. Nede ved havnebryggen lå flere skibe side om side, et af dem var »Manuela«, hans skib. Ovre på den anden side af dammen lå Salomon Olsens blegrøde pakhuse og lyste under det grå fjeld. Det var efterhånden blevet en hel lille by for sig med brygger og skibe, bedding og kamuflerede petroleumstanke. Salomon sad altid i held, hans skibe solgte til toppris og ikke et af dem var endnu kommet noget til. Og på samme måde med Opperman, Schibbyes enke, Tarnowius og alle de andre. Alle stod de i fuldt flor og tjente styrtende på deres transithandel med islandske fisk. Ja her havde man det sandelig godt og trygt.

Frederik var vågnet og stod og strakte sig. Da han så Ivar komme, brast han i latter og råbte: Hvordan fanden er det du har majet dig ud?

Jeg? sagde Ivar og tog sig til hovedet, fik fat på blomsterkransen, men satte den med et smil forsigtigt tilbage i håret: Det er naturligvis Alfhild der har været på spil!

Hys! sagde Frederik pludselig og så i vejret. Jeg synes bestemt jeg hører en flyver!

De gav sig begge til at lytte. Nu hørtes tydeligt det fjerne drøn af en flyvemaskine, og sirenerne gav sig til at hyle uheldsvangert ude på næsset.

Der er den! pegede Frederik. Oppe over Urefjeld!

Ja, nu så Ivar også det lille mørke punkt i luften oppe over fjeldet, det voksede, fik form af et kors, og støjen tiltog. Luftværnskanonerne gav hals med et kog af øredøvende lyd og hvide røgknopper sprang ud på himlen.

Den går forbi, sagde Frederik.

Maskinen bevægede sig nordpå og forsvandt. Men lidt efter vendte den tilbage. Nu var den meget højt oppe, næsten ikke til at skimte. Kanonerne gav sig igen til at gø af hjertens lyst og genlyden fra fjeldene lød som stormende latter iblandet jamren og høje hyl.

Se dér! råbte Ivar. Fra vågens rolige flade steg en vandsøjle tilvejrs, kun få favne fra en af de opankrede trawlere, og derpå endnu en, lige ud for havnebryggen. Og pludselig stiger der en røgsøjle tilvejrs fra bryggen. Et af skibene er ramt af en bombe!

De to sømænd ser på hinanden og sætter i løb ned gennem lien.

Ivar er hurtigere i vendingen og får et forspring, han hører Frederik kalde, men er for ivrig til at standse.

Ivar! råber Frederik igen.

Ivar standser og vender sig ærgerlig om: Ja for fanden – hvad er der så?

Kransen! råber Frederik.

Ivar kan ikke tilbageholde en lille latter, han tager sig til håret og får fat på Alfhilds blomsterkrans, lægger den forsigtigt fra sig i græsset og springer videre ned gennem lien.

5

Det er ikke »Manuela« der er bombet, det er Schibbyes »Fulda«. Ild og røg huserer ombord på det store gråmalede skib, det er blevet ramt forude, sømænd og arbejdsfolk er i færd med at fjerne de andre skibe fra bryggen så ilden ikke skal gribe om sig, andre søger at slukke branden, en sprøjte kommer rullende, trukket af mænd og drenge. Ombord på det brændende skib løber nogle skikkelser, indhyllet i våde sække, og forsøger at redde værdifulde ting i land.

Det var ikke kun på »Fulda« der var sket skade, også de nærmest liggende skibe havde fået deres bekomst og husene ved bryggen havde fået alle ruder splintret. Gamle fru Schibbye stod på sit røgfyldte kontor og stirrede ud gennem et ødelagt vindue. Hun blødte på den ene kind. På gulvet bag hende lå et stort stykke kantet og røgsværtet metal der var slynget ind gennem vinduet. Fruen var meget oprømt, hun fortrak sit store noprede ansigt i et smil, det kunne se ud som om hun morede sig kosteligt, nu og da sendte hun barske udråb eller blot forbitrede brøl ud gennem vinduet: Å, de hunde! Hunde, siger jeg! Hæng i, folkens! Skibet er for godt til at gå tabt for så lidt! Husk på at det gælder vores levebrød allesammen! Hvad skal vi stille op med intet skib? Men det er for sent! Vi magter ikke ilden, og desuden synker skibet, det kan selv en hund se! Vi får assurancen, men hvad i helvedes hundegård batter det? Af assurance bliver ingen fed! Hvor er skibe at få i denne forbandede tid? Hæng i, hunde! Nej, det er for sent! Slaget er tabt! Slaget er tabt!

Fru Schibbye gav sig til at styrtgræde. Hun vendte sig mod fuldmægtig Lydersen som sad på sin vante plads, ligbleg og ubehersket rystende over hele kroppen som en hund efter et styrtebad: Lydersen! Har De set jernsplinten? Tordenkilen? Se på den, der ligger dér! Den kom flyvende ind … den var så nær at den strejfede mit ansigt! Meningen var jo at jeg skulle være myrdet? Er De med?

Hun greb i overstrømmende følelse den lille fuldmægtig ved begge skuldre og rystede ham eftertrykkeligt: Myrdet, forstår De … myrdet! Jeg skulle ligge stendød på gulvet her! Det var det de hundsvotter var ude efter! Men der var én der var stærkere end dem …

Fru Schibbye vendte sig om og åbnede et vægskab. Hun trak en halv flaske cognac frem og skænkede op i to ølglas: Se her, Lydersen! Medicin!

Fuldmægtigen greb sit glas som i krampe og drak det ud i ét drag. Fruen vendte sig atter mod vinduet. Skibet er fortabt, sagde hun, og der gik en trækning af smerte henover hendes blodfulde ansigt, hun så’ et øjeblik næsten smuk ud. Men så blev hun igen hård og kobberhamret i trækkene og råbte i triumf: Dødens tænder, Lydersen, dødens tænder, de måtte dog vige fra min strube!

Ja, bekræftede fuldmægtigen med et lille tomt smil.

Hør hvor fanden i helvede blev min søn af? råbte fruen pludselig. Sidder Pjølle mon nede i kælderen endnu og ryster som en hund? De blev dog på Deres post, Lydersen, det skal huskes!

Fruen fik på en gang et skulende blik og puffede hårdt til fuldmægtigen, hun sagde hastigt: Mon der ellers er kommet nogen til skade, Lydersen? Blev nogen dræbt? Lad os komme ned og få noget at vide!

Fuldmægtigen var blevet blussende og havde fået svømmende øjne.

Fruen bløder på kinden! sagde han. Er det ikke bedre doktoren ser på det?

Til helvede med ham, sagde fru Schibbye, hvor er min kasket? Nå, den kan også undværes.

Fuldmægtig Lydersen viste pludselig sine udstående tænder i et sygt og fjollet smil som han søgte at dæmpe ved at putte det nedhængende overskæg i munden. Fruen slog en stor latter op, den varede længe, men gik efterhånden over i en slags mørk og truende tuden: Ak, ak! »Fulda« var et godt skib! Det sejlede mange penge ind. Det bragte lykke og velsignelse med sig hver gang det kom … glæde til store og små. Det mættede så mange munde. Ak, ak …!

Liva havde længe stået nede på bryggen og fortabt sig i skuet af det brændende og synkende skib. Men det gik vel ikke an sådan helt at forsømme sit arbejde. Hun rev sig løs og banede sig vej gennem menneskevrimlen.

Der var ingen levende væsener at se på Oppermans lager. Døren til kontoret stod på klem, Liva kiggede ind og så’ Opperman sidde ved sit skrivebord, ivrigt optaget med at sætte papirer ind i en brevordner. Han havde åbenbart slet ikke ladet sig anfægte af det der var sket. Du milde himmel, hvor tog han det roligt … allerede i fuldt sving, ja, han nynnede tilmed og syntes velfornøjet! Selv rystede hun endnu og følte sig mat i alle ledemod.

Idet hun trak sig tilbage fra døren kom hun til at skubbe til en høj stabel skotøjsæsker, så den fik overbalance og skred ud over gulvet med stor larm. Hun gav sig som i feber til at samle æskerne sammen igen. Opperman blev siddende derinde på kontoret, besynderligt nok, han måtte dog have hørt det grusomme spektakel. Først da det hele var omtrent i orden igen kom han tilsyne i kontordøren, han var meget rød i hovedet og vinkede smilende til Liva: Aha, du her? Kom lidt …!

Liva rejste sig forundret og gik ind på kontoret, Opperman tog hendes hånd og bad hende med et lille buk tage plads i sofaen. Nu først blev Liva klar over at Opperman var drukken, eller ialtfald temmelig beruset. Hans slips sad skævt, også munden var lidt skæv og øjnene havde et træt og kælent udtryk. Han satte et langstilket grønt glas hen på bordet foran sofaen og skænkede op i det af en kolbeformet flaske med et kors på etiketten. Liva ville rejse sig og gå, men han holdt hende tilbage og sagde med bønfaldende stemme, idet han så’ hende nærgående ind i øjnene: O, Liva! Forvirret dag, meget forvirret! Du også trænge hjertestyrkning, Liva!

Nej tak, jeg skal intet have, sagde Liva urolig.

Ikke lille bitte?

Nej tak.

O, så må jeg alene.

Han skænkede sig et glas og tømte det, smilede hen for sig og virrede lidt med hovedet. Pludselig fik han et fiffigt udtryk i øjnene og gik hen og tog begge hendes hænder. Hun rejste sig forvirret, hvorved hun kom til at stå klos op ad ham.

O, Liva, jeg få et lille kys fra dig i dag? sagde han bønligt.

Liva værgede for sig, men kunne dog næsten ikke lade være med at le ad Opperman, hun følte hverken vrede eller angst … en fuld mand var en fuld mand. Kun var det jo temmelig beskæmmende for Opperman at han havde drukket sig fuld af bare forskrækkelse …

Nej, nej, Liva sagde han, jeg ikke bede om kys, for du er pæn og fin pige, du er også forlovet pige og religiøs pige. Nej, det er kun det jeg føle mig så ensom.

Han sukkede og vedblev klagende og med en træt håndbevægelse: Alle vil have penge fra Opperman, ingen bryde sig om ham selv, alle vil have løn, have skat, have gave til det offentlige. Nogle bare tage penge væk … og ingen sige noget, for Opperman aldrig protestere, aldrig putte folk i gabestok, aldrig. Men jeg prissætte dig så højt, Liva, du er så smuk. Jeg prissætte også din broder, han gøre mig stor tjeneste, han også få gode procent. Nej, du misforstå mig, Liva, du holde ikke af mig, jeg skal ikke genere dig … jeg give dig dejlig frakke, dejlig pjækkert hvis du vil? Vil du? Ikke sko heller? Ikke undertøj, Liva, fine silke?

Liva rystede på hovedet og kunne ikke undertrykke et smil. Men nu gik døren til kontorforstuen op og Amanda, fru Oppermans gamle pige, stak hovedet ind. Opperman vendte sig irriteret om: Hvad nu Amanda? Ser du ikke jeg arbejde? Jeg sige denne pige, hvad hun skal gøre!

Han vendte sig nu skændende mod Liva: Jeg godt høre du vælte hele skotøjet, du bære dig ad som lille barn, du vælte alt, rive omkuld, alt til ingen nytte!

Liva blev blussende rød og skyndte sig ud af kontoret. Opperman sendte hende et varmt og vemodigt blik.

Det bomberamte skib var fortabt. Ud på eftermiddagen var det lykkedes at bekæmpe ilden, men skibet havde alvorlige lækager og pumpegrejerne var ødelagt. Der var ikke andet at gøre end at bugsere skuden ind i bunden af vågen og sætte den på grund på sandstranden derinde.

Endnu i mørkningen var bryggerne fulde af mennesker, de stod i samtalende grupper og drøftede dagens dystre begivenheder. Igen et skib gået tabt, og denne gang var det sket lige for næsen af én uden at man kunne gøre noget for at forhindre det. Men som ved et mirakel havde ulykken ikke kostet noget menneskeliv. Så let slap man vel ikke næste gang …

I enkefru Schibbys hjem var der stort rykind og rykud, venner og familie kom for at spørge til hende og være hende til opmuntring efter katastrofen. Fruen var rød i kammen som roast-beef, hun bar et korsformet hæfteplaster på kinden. På et stykke indpakningspapir midt på bordet i spisestuen lå den krudtsværtede jernsplint, hun kunne ligesom ikke rive sig løs fra den, skottede til den med triumf i blikket, som var den et farligt vilddyr det var lykkedes hende at nedlægge.

Hvis den var kommet en lille halv tomme nærmere ville I kunne ha fejret mit gravøl! lo hun, så guldkæden med den store medaillon ringlede på hendes bryst.

Ak ja, de tider, de tider, sukkede redaktør Skælling, der var kommet for at få nogle oplysninger til bladet. Vi, der har haft vor bedste tid på den anden side af 1914, vi har ondt ved at fatte at råheden sådan kan få bugt med det civiliserede liv.

Han tilføjede bevæget: Ikke sandt, fru Schibbye … den gode antediluvianske tid da kejser Wilhelm plejede sit overskæg og hele verden nynnede luxemburgvalsen …?

Fru Schibbye lo stille hen for sig. Tider og tider sagde hun. Har De nogensinde oplevet at nogen roste den forhåndenværende tid, redaktør Skælling? Nej, for den er man altid på nakken af. Nej, »der har været tider,« ikke sandt. Men jeg siger nu ligegodt at den skrappeste tid jeg har oplevet, det var tiden lige inden denne krig. Vorherre bevares. Vi var alle på rumpen. Det var da en fæl tid, ikke sandt, Pjølle?

Hun albuede til sin søn og vedblev i en drillende tone: Det var fælt at være akkordmager, hvad, og rende fra Herodes til Pilatus og bede om nåde og henstand, var det ikke, Pjølle? Hånden på hjertet: var det ikke næsten værre end krigen? Eller hvad siger jeg! Krigen kom jo næsten som en befrielse, det er sandheden. Den kom som en regnbyge over en øde ørken. Ikke bare for os men for hele landet.

Pjølle trak på skuldrene, han skottede til redaktøren og sagde med et skævt smil: Jeg ved fan’en ikke hvad der er værst.

Fru Schibbye gned erindrende sin store næse mens hun rokkede oprømt frem og tilbage i stolen: Jeg glemmer aldrig den dag da »Fulda« første gang havde solgt sin last i Aberdeen og jeg fik telegrammet om den fabelagtige pris! Jeg tænkte på de ord, hvor de nu er fra: du vågnede en morgen og var berømt! 60.000 kroners nettofortjeneste! Det var utroligt … efter at ha været så langt nede som vi jo faktisk var dengang efter at den spanske borgerkrig havde smadret klipfiskemarkedet! Jo det må siges at »Fulda« har forrentet sig med … ja hvor meget omtrent, Pjølle?

Pjølle fik et spidsfindigt udtryk i øjnene. Han nippede hovedrystende til sit glas. Jeg véd sku ikke. Femhundrede procent?

Å hvor vil du hen, idiot! Det forslår intet. Skål, redaktør!

Fru Schibbye lo lidt og flyttede oplivet på sig, men lagde straks ansigtet i alvorlige folder og tilføjede mens hun tankespredt fyldte redaktørens glas påny: Men naturligvis, lad mig banke under bordet … hvor længe varer hele stadsen? Skibene forsvinder jo, lader det til. Et for et. Sommetider to på en gang. Og til slut er der så måske ikke flere tilbage, og så sidder vi kønt i det.

Redaktøren blussede stærkt da han lidt efter kom hjem til aftensmaden.

Gud! Ja man kan se hvor du kommer fra! lo hans kone. Hvordan tog hun det så?

Som en mand, naturligvis, lo redaktøren. Jeg så gudskelov mit snit til at luske af før hun fik drukket mig helt under bordet! Nå men lige meget, Maja … det er folk som fru Schibbye vi har brug for i denne slemme tid, stærke målbevidste folk, der ikke taber hovedet men bliver på deres post hvad der end sker.

6

Et af de få mennesker som hverken havde hørt eller set noget til luftangrebet var Engilbert Thomsen. Men han havde til gengæld haft en anden mærkelig oplevelse. Det begyndte med at han faldt i en pludselig og urimelig dyb søvn og drømte at han sloges med en hest, en kort plump og meget lådden hest der ville bide hjertet ud af livet på ham, og det lykkedes den også tilslut, uden at det iøvrigt voldte ham nogen pine eller fortræd, den trak med sine lange tænder hans sortrøde hjerte ud og forsvandt med det. Længe efter at den var forsvundet hørte han den skoggerle som et menneske i det fjerne.

Da han vågnede var det begyndt at skumre. Han huskede sin drøm og havde en stærk følelse af at der var sket trolddom med ham. Det føltes som om noget fremmed var kommet ind i ham og gjorde at han ikke helt var sig selv mere. Men sin fulde forstand og iagttagelsesevne havde han, og nu var han meget spændt på hvad der mere ville ske.

Oppe i den sorte takkede synsrand stod en mørkerød måne i nedgang. Helvandet lå som en blodpøl, han gik derned og gav sig til at stirre i dets spejl, og nu så han tydeligt den lille langhårede hest der havde taget hans hjerte, den galoperede afsted og forsvandt i det fjerne og han hørte gennem støjen fra ræveburene hvorledes den grinede som et menneske. Og andre mærkelige syner fremstod i søens vande, der kom et følge af røde får vandrende, hvad det nu skulle betyde, og andet fæ viste sig, en meget stor og langhornet ko og to mindre køer, dernæst et dyr med seks ben. Men rent galt blev det da månen var gået ned, da blev der også menneskelignende skikkelser at se, de snoede sig tågede og blågrønne i en langsom dans henover søens flade, han så deres blege hænder og ansigter, men frygtede dem ikke.

Omsider gled skikkelserne ud i mørket og vandet lå sort og ensomt. Engilbert sad længe hensunken i grublen. Han følte sig stærkt tilskyndet til at gå over til Kvanhuset og opsøge Thomea. Han ville gå til hende og sige lige ud: Ja her er jeg, Thomea, hvorfor har du forhekset mig og gjort at jeg ser syner? Jeg er i din vold, hvad mere vil du nu gøre?

Oppe i Kvanhuset sad de voksne samlet omkring aftensmaden. Der lå en blomstret dug på bordet og lyset kom fra en flunkende ny og susende aladdinlampe. Børnene og Alfhild var gået til ro. Gamle Elias lå vågen i sin alkove. Han var blevet vasket og havde fået en ren skjorte på og lå og stirrede hen for sig med trætte undrende øjne. Thomea hentede Europakortet frem, så Ivar kunne vise ham krigens gang.

Ak ja, ak ja, sagde han. Men der er langt til enden endnu. En vinter til, ialtfald. Hvad mener du, Ivar?

Jo en vinter til, det mente Ivar også.

Men vinteren kan blive slem, rystede den gamle på hovedet. Slem for jer, Ivar. Storm og mørke, ingen lanterner, ingen fyr. Jeg forstår slet ikke at det kan gå.

Mørket er vores bedste ven, sagde Ivar spisende, og uvejr vores næstbedste.

Elias smilede forsagt hen for sig: Lad er den der magsvejr laster, sagde de gamle. Det ord gælder altså ikke mere. Sådan er der vendt op og ned på alt, Gud hjælpe os.

Efter måltidet tændte sømændene deres piber. De blev siddende en stund og småsnakkede med Elias mens kvindfolkene gik til og fra. Frederik tog en flaske vin frem og skænkede gavmildt op i glas og kopper. Magdalena tømte sit glas i ét drag og gjorde sit bedste for at overtale Liva til også at smage på vinen. Et glas portvin gør dig såmænd ingen skade, sagde hun, lad os bare være mennesker! Hun fyldte påny Thomeas og sit eget glas, tændte sig en ny cigaret og pustede med velbehag røgen fra sig. Liva holdt sig umedgørlig tilbage, hun hverken røg eller drak. Magdalena havde både nydt snaps og øl til maden, hun var begyndt at blive lidt svømmende i blikket.

I har det godt her, mennesker! lo hun overstadigt. Bevar mig vel hvor I har det godt! I skulle bare skønne lidt mere på det. Ovre i Ørevig vankede der ikke andet end årgammelt udtjent hvalkød. Tror I vi fik øl og snaps og vin så meget som en eneste gang? Nej, det var kun på hovedet i seng klokken ni hver aften og så op igen klokken seks for at slide i det, og så endda arbejde hos fremmede for næsten ingen løn! Skål, Frederik!

Skål, Magdalena! hilste Frederik taknemmelig.

Magdalena bøjede sig ned og hviskede i hans øre: Jeg kan så vældig godt li’ dig, du gamle … du siger ikke noget, men du er så knippelhyggelig!

Magdalena tog plads ved siden af Liva og lagde en arm over hendes skuldre.

Og du som er gået hen og er blevet hellig! sagde hun bebrejdende.

Men pludselig tog hun søsterens hånd og knugede den mod sin kind. Hun hviskede med hæftighed: Liva … du er ikke vred på mig, er du vel? Jeg sidder jo bare her og vrøvler, ikke sandt? Jeg véd jo godt at du har det ondt … måske værre end jeg nogensinde har haft det, fordi du har sådan et underligt tungt sind. Stakkels barn, stakkels barn!

Magdalena sukkede og rejste sig: Pyh! Her er næsten heller ikke til at være for røg! Jeg tror jeg går ud og trækker lidt frisk luft.

Lidt efter brød Ivar og Frederik op, de skulle tilbage til skibet. Det var en mørk og måneløs aften. Midt i lien gjorde de et øjeblik rast og fik en dram af lommeflasken.

Ivar sagde med lav stemme: Du Frederik … at sidde her … i mørke … på landjorden! Det er godt for sjælen, er det ikke?

Jo det er godt for sjælen, bekræftede Frederik fra mørket. Liva bar stadig det uåbnede brev på sig.

Hun havde ikke villet bryde det før siden når hun kunne være helt uforstyrret, men nu kunne det ikke vente længere, hun tog sin lommelampe og klatrede ind gennem gavllugen i høladen. Her, helt oppe under mønningen, åbnede hun med bankende hjerte brevet.

Så snart hun så Johans kendte skrift og slutningsordene »din i evighed« brast hun i gråd og måtte lægge brevet fra sig et øjeblik. Men så gjorde hun sig hård og læste det. Jo, det var som hun havde frygtet, ikke helt så slemt måske, men næsten. Johan havde stadig feber og måtte holde sengen, og der var tale om en operation, som han dog først måtte »samle kræfter til …«

Hun slukkede lommelampen og blev siddende i den bælgmørke lade indtil hun begyndte at skælve af kulde.

Engilbert havde gjort alvor af sin beslutning om at tage tyren ved hornene og gå lige til Thomea. Han ville ikke beklage sig, ikke bede hende hæve trolddommen, kun tale med hende og komme til forståelse med hende. Han respekterede denne underlige piges kraftige kyndighed i det okkulte, og skønt han nu havde fået hendes sælsomme magt at føle frygtede han hende ikke.

Kvanhuset henlå ligesom alle andre huse i bælgmørke, kun fra det lille nordvendte staldvindue sivede en smule lys ud. Det ville passe sig meget godt hvis det nu var Thomea der var i stalden og han kunne træffe hende der alene. Han lagde øjet til lyssprækken. Jo, det var hende. Hun sad og malkede en flødegrå ko, hendes svære sorte hår så dobbelt sort ud som det tegnede sig mod koens lyse bug. Hendes arme var meget brune, også de nøgne ben var brune. Brun og sort og mægtigt håret sad hun der, og en vældig attrå blussede igen op i Engilberts bryst og gjorde ham helt stakåndet. Han ventede indtil malkningen var forbi, så åbnede han pludselig døren og trådte ind.

Stille, Thomea! sagde han hæst. Jeg må tale med dig. Der er hændt mig noget mærkeligt i dag. Du må hjælpe mig, Thomea!

Thomea rejste sig hastigt og stirrede på ham med åben mund.

Jeg skal straks gå, hviskede Engilbert. Blot et ord, Thomea! Men ingen må se os …!

Han trådte hen og slukkede lyset, men herunder så Thomea sit snit til at smutte ud, han hørte hende udstøde et lille kvalt hvin idet hun åbnede døren. Utroligt at dette store underlige kvindfolk kunne være så hastigt i vendingen! Engilbert følte sig let fortumlet. Nuvel, måske var her trolderi med i spillet. Han famlede rundt i den mørke stald for at finde udgangen, og i mørket så han igen den lille tætte hest der havde ædt hans hjerte. Omsider fandt han udgangen. Ude var der forøvrigt lige sodmørkt, ikke en stjerne var at se, ikke et lysglimt fra den mørkelagte by. Omme bag stalden fandt han omsider sin tremmekurv og tog den på nakken. Han følte sig træt og udkørt, sulten og tørstig var han også, det var nok bedst at se at vende næsen hjemad.

Det var ganske vist lettere sagt end gjort. Han bevægede sig fod for fod ned ad den smalle og ujævne sti. Dybt nede kogte mørket over af motorlarm, bilhorn, hammerslag, hundeglam og mangfoldig sang. Men pludselig sprang en stor svagtlysende skikkelse frem af mørket, en kvindeskikkelse med gråt hovedtørklæde, og hvis han ikke tog meget fejl var det Thomea. Han standsede. Også skikkelsen standsede, men så var den på en gang borte. Men nu hørte han lette fodtrin på stien bag sig og en stemme der nævnede hans navn. Det var Liva.

Du er sent på færde i aften, Engilbert, sagde hun idet hun sendte et strejf af sin lommelampe ned over stien. Lyskeglen ramte nogle grå sten, de lignede en klynge kvinder der stikker hovederne sammen.

Liva, sagde Engilbert, du véd at din søster Thomea er troldkyndig.

Ja, svarede Liva med en stemme som gik hun ind på en spøg: hun kender alle midler mod vorter og tandpine og mareridt.

Ja, det er nu det mindste, sagde Engilbert. Men, Liva … hun har gjort noget ved mig så jeg falder i troldsøvn og ser drømmesyner.

Han tilføjede hastigt: Ikke sådan at forstå at jeg bebrejder hende noget, Liva, tro endelig ikke det.

Nej naturligvis, sagde Liva, det må jo være dejligt at se drømmesyner.

Måske ikke netop dejligt, sagde Engilbert, men interessant, det indrømmer jeg. Men jeg kommer en af dagene op for at tale med hende om det. Jeg tror jeg kan lære noget af hende og måske kan hun lære et og andet af mig, for jeg har mine erfaringer, Liva.

Ja kom du kun, Engilbert, du er altid velkommen.

Engilbert gik tæt opad Liva på den smalle sti, han mærkede duften af hendes hud og hår. Han sukkede og sagde: Liva, du er så smuk. Og Opperman … er han ikke helt væk i dig? Og hvordan bærer du dig ad med at gå fri af soldaterne, Liva?

Hans hånd famlede efter hendes i mørket, han fik fat på hendes arm, trykkede den til sig og sagde med bevæget stemme: Du gør ret, Liva, du holder din sti ren, du er en standhaftig pige, trods alle fristelser der lurer. Lov mig at blive ved med det, min pige, jeg taler til dig som en faderlig ven.

Engilbert klemte fastere om hendes arm. Pludselig standsede han, krængede tremmekurven fra sig og faldt på knæ foran hende idet han klemte fast med begge arme om hendes knæhaser.

Nej, Engilbert, hvad er det nu for noget? sagde hun.

Jeg knæler for dig, sagde Engilbert, for du er smuk og ren, standhaftig og klog, jeg er kun en stakkels stræbende sjæl. Vær ikke bange for mig, Liva, jeg velsigner dig!

Han trykkede pludselig sit ansigt voldsomt ind mod hendes skød, rejste sig hastigt og tog tremmekurven på nakken, knugede hendes hånd og sagde med kummer i stemmen: Farvel, Liva, du mit unge liv, lyse ånder værne din færd nu og i al evighed! Ønsk også godt over mig, Liva, det vil styrke mig på min vej …!

Jesus være dit skjold og værn! sagde Liva manende og alvorligt idet hun forsvandt i mørket. Engilbert blev stående en stund, han følte sig kvæget af den unge stemme der ønskede godt for ham.

Liva gik til åmundingen, gråden sad hende i halsen, hun holdt Johans brev ind til sin kind. Ak Herre min Gud … Johan, Johan, hviskede hun hen for sig, min egen ven, min stakkels dreng! Hun undlod at bruge lommelampen, famlede sig frem til det halvfærdige hus og gik sukkende ind gennem den dørløse åbning i kælderen. Her blev hun stående, i den ramme lugt af mug og cement, tårerne brød sig vej ud under hendes lukkede øjenlåg og hun gav dem frit løb, men uden at give en lyd fra sig.

Det puslede i mørket herinde, det var vel katte eller måske rotter som var på spil. Nej, det var mennesker. Nu hørte hun tydeligt åndedrag og en kort fnisen, efterfulgt af et: hys! Et frierpar velsagtens. Et frierpar i dette sorgens hus. Ja hvorfor ikke, livet gik jo sin gang. Men skammeligt var det dog, skammeligt. Harmen steg hende til kinderne, hun listede stille ud igen, gik et stykke op langs åen og satte sig hulkende i græsset. Et lille lysblaf viste sig i en af de rudeløse glugger dernede. Det var en der tændte sig en cigaret.

Liva følte en dyster trang til at gå til bunds i sin sorg, hun så for sig i tankerne Johans udtærede ansigt og hans halmgule hænder. Om kort tid – måske næste år, måske allerede i år – ville han være død. Hun så sig selv, sortklædt, følge efter kisten, og hun hørte præstens ord: Af jord er du kommet …

Og hvad så?

Så var det kun at vente indtil Jesus nådigt løste op for hende selv. Men det kunne vare længe. Ak, ventetiden kunne vare hele livet, og glemte man så ikke tilsidst Johan? Aldrig, aldrig. Og dog til allersidst, når man var blevet gammel? Men man blev ikke gammel. Verden blev ikke gammel. Det led mod de sidste tider, det var hendes håb og det var blevet hendes faste tro. Ventetiden ville ikke blive lang. Og hvem véd, måske døde hun endda før Johan. Hun følte trang til at bede til Gud om at det måtte blive således. Eller endnu bedre: at han ville lade dem dø samtidig.

Hun havde talt med Simon bager om disse ting. Du skal ikke tænke så meget på din jordiske kærlighed, havde han sagt. Han havde naturligvis ret. Men det var hårde ord. Hun havde ligesom intet sted til dem i sit sind, kunne ikke lukke dem ind i sit hjerte. For der hvor Johan ikke var brød hun sig ikke om at være. Hun ville stedes for sin frelser og dommer ved Johans arm. Sammen ville de ydmygt bøje sig for hans evigheds alter, og han ville forene dem for al tid. Det var så underligt at tænke på. Men det overgik også menneskelig forstand.

Liva følte med uro at hun bar et vist nag til Simon inderst inde i en krog af sit hjerte. Det var forkert, det var utaknemmeligt imod den mand der havde givet hende sennepskornets tro, den kosteligste gave noget menneske kunne få, ja, det ene fornødne. Hun ville rådføre sig med ham åbent og ærligt som hun plejede. Han ville forstå og tilgive hende. Hun så for sig i tankerne hans rolige magre ansigt med det usvigelige blik. Simon var anderledes end alle andre mennesker, han var stærkere og sandere, så helt fyldt af Guds ånd og hans retfærdighed.

Der blev igen tændt cigaretter nede i ruinen. Harmen bruste hende påny i brystet. Man burde springe derned, var det ret, og jage dette frække frierpar ud. Dog, det ville jo kun være latterligt. Men man kunne ialtfald gå ned i Åhuset til Sigrun og spørge om hun havde kendt mage. Sigrun ville give hende mægtigt medhold. Dog nej. Liva ville hellere tænke sig at det var et ungt par, som for første gang var sammen. Den unge mand var forelsket og forlegen og vidste ikke andre råd end ustandseligt at tænde cigaretter …

Liva rejste sig med en kuldegysning. Hun følte trang til at gå ned i Åhuset og tale med sin svigerinde. Sigrun var på mange måder en løjerlig en, man kunne ofte blive så gal på hende, men i aften kunne man måske netop trænge til at blive rusket lidt op.

Sigrun var ikke hjemme. I køkkenet stod hendes broder Jens Ferdinand og var i færd med at blanke sine sko. Han så så nyvasket og pyntet ud. Det klædte Jens Ferdinand at være i stadstøjet, han havde i grunden sådan et fint ansigt, finere end broderen Johans, men med denne lidt spæde stramhed i trækkene der er egen for pukkelryggede. Men hans stemme lød ikke klemt, som ellers ofte hos pukkelryggede. Jens Ferdinand havde en dyb og fast stemme.

God aften, Liva, hilste han. Kom kun ind. Søster kommer om lidt.

Jens Ferdinand greb hendes hånd og beholdt den længe i sin. Han duftede stærkt af spiritus og de smukke mørkebrune øjne var lidt rødsprængte.

Det er dejligt at se dig, Liva, sagde han dvælende. Dejligt! Ja, alvorligt talt, hvem har mage til svigerinde?

Han skjalv lidt på stemmen og fik bevæget mund: Du … du er det yndigste syn på jorden, Liva, ja nu siger jeg dig det rent ud, for jeg har en lille streg på i aften. Du er sådan at du fortjener at tilbedes, jo det ved Gud du gør … alt mandkøn må tilbede en pige som dig. Men … hvorfor er du gået ind i kringlemenigheden, Liva? Jeg kan ikke sige dig hvor ondt det gjorde mig da jeg hørte at du var begyndt at komme dér. Hvad vil du dog hos de tåbelige mennesker, Liva? De vil dig intet godt, tro mig, de er bare gale efter dig. De er forlystelsessyge, kort og godt, de går bare så lumsk omkring med det … de elsker hverandre i Jesus … det er så væmmeligt snedigt regnet ud det hele. Nej bliv nu ikke vred, Liva! Eller for resten, det må du godt. Vær bare vred på mig fordi jeg har en sejs på og bruger kæften. Nu skal jeg ikke sige et muk mere, Liva. Det var ikke min mening at gøre dig ked af det.

Jeg er ikke vred på dig, Jens Ferdinand, sagde Liva, og du må ikke tro jeg bryder mig om hvad du siger. Du skulle selv komme og høre Simon tale … du ville få noget helt andet at tænke på, tror jeg.

Jens Ferdinand nikkede. Liva! sagde han varmt. jeg véd at mod dig er jeg kun et kryb.

Han rakte hende igen hånden: Se, nu går jeg min vej … min ensomme vej. Mit liv er forspildt og forbandet … jo, det er, det véd jeg bedst selv … verden er i det hele taget en ækel butik, et stinkende slagtehus, ja … men så midt i det hele står sådan en skabning som dig …! Hvad fanden så? Hvad skal man så sige? Så er livet måske ikke så helt galt alligevel, ikke sandt? Så må man dog være glad!

Jens Ferdinand sukkede dybt og fik tårer i øjnene. Ja, jeg er fuld, Liva, derfor snakker jeg sådan, det må du tilgive mig …! Så, dér kommer nok søster … så går jeg. Farvel, Liva, farvel, farvel.

Liva trak lidt på smilebåndet, hovedrystende. Men pludselig mærkede han hendes hånd på sit hoved og hørte hende hviske: Jesus Kristus bevare dig, min stakkels ven!

Han sendte hende et sønderknust blik.

Udenfor lød hastige skridt i gruset, det var Sigrun, der kom hjem. Sigrun havde et kort sammenstød med sin broder i forstuen, Liva hørte hende kalde ham en sølle karakter og en skam for familien.

Godaften, Liva, sagde hun oprømt idet hun trådte ind i køkkenet, du skulle bare vide hvad jeg har været ude for i aften! Du forbarmende! Jo, da jeg kom gående hjem fra telefonstationen kom der to fulde marinere efter mig, og de flængede min dragt i stykker, nu skal du se … hvad gir du mig? Kraven løs, to knapper væk, brystlommen gået op, bæltet revnet! Det var to purunge mænd, men de ville begge ha’ mig … mig, en pige på treogtredve! Men jeg går nu i morgen sporenstregs til kaptajn Gilgud og klager og forlanger tøjet erstattet, det gør jeg, Liva!

Sigrun tog forpustet plads. Hun stirrede hen for sig med små varme folder under de tørre øjne og vedblev: Gud i himmelen hvor de var frække og dumme, Liva! Ja jeg kan slet ikke fortælle dig hvordan de bar sig ad. Heldigvis kunne jeg ikke forstå hvad de sagde. Sådan et par grønskollinger! Nå, sæt dig ned, Liva, og få en bid med hvis du er sulten. Hvordan går det for resten dig, kan du gå i fred for dem? Eller for Opperman? Han er vel nok en smart karl, hvad?

Sigrun gik nogle skridt hen ad gulvet idet hun efterlignede Oppermans sippede gang. Det var livagtigt gjort, den løse hals, de kælne armbevægelser.

Og selv ham falder pigerne for, fnøs Sigrun. Og så har han endda ingen uniform. Men han er jo udenlandsk, det er jo det vigtigste!

Hun vedblev mens hun satte tallerkener frem: Nu skal der igen være bryllup, dobbeltbryllup, lærer Mathiasens to døtre skal giftes med hver sin sergent. At de gider! Beddingsmesterens datter Anna er jo allerede enke … jo, manden faldt i Italien, det har hun nyligt fået besked om, og Rita, hende den lyse der solgte billetter i biografen, hun er også allerede enke. Og du, tykke Astrid, hun er blevet rigtig tyk, jo, det er alvor, og det er med en gammel underofficer, bedstefader og alt muligt. Ja, det er godt gjort, hvad? Og der har hendes fader nu i en levealder stået på et ben og galet henne i »Kapernaum« for at advare ungdommen mod fristelser, ja, Gud forlade min mund! Men nuomdage er der ingen smalle steder, det må man sige … krig og luftangreb, død og ulykke … intet bider på dem! Værsågod, Liva, sæt dig dog ned …! Og nu er din søster Magdalena kommet tilbage, hører jeg. Med tre børn! Efter knap tre års ægteskab! Og de skal alle bo oppe hos jer! Du milde. Ja, så længe Ivar sejler kan det nok gå. Men hvis han falder fra, Liva? Så siger jeg rigtignok tak. Se, sæt dig, min pige, og få en bid mad med!

Tak, jeg har spist, sagde Liva.

Sigrun havde sat lidt aftensmad frem og skænket sig en kop te, hun tog plads ved det lille klapbord og begyndte at spise.

Magdalena var nu altid så sød, sagde hun. Men grænseløst letsindig var hun. Hun rendte jo fra den ene til den anden og var forlovet mindst to gange før hun blev gift med Oluf. Og den ældste datter skal jo ikke være hans.

Liva kneb øjnene sammen. Hun kendte denne gamle sladderhistorie. Lumpent af Sigrun at trække den frem nu da Magdalena var kommet tilbage som enke.

Sigrun spiste med god appetit og drak stærk skoldhed te til maden. En broche med den kristelige ungdomsforenings emblem skinnede på hendes bluse.

Vi har forresten et fantastisk tilfælde i foreningen, sagde hun med fortroligt dæmpet stemme. Et rædsomt tilfælde. Det gør ikke noget om jeg fortæller dig det, Liva, for det er desværre allerede ude over hele byen, og du har måske endda hørt det selv? Jo, det er konsul Tarnowius’ datter Borghild! Ja, hvad gir du mig! Hun er kommet galt afsted, og hun véd ikke engang med hvem, for hun kender kun hans fornavn og bæstet er stukket af, og desuden har hun vistnok haft flere …!

Sigrun kneb munden sammen og virrede stivt med hovedet mens hun skænkede sig en ny kop te: Og hende havde vi præket for og af alle kræfter søgt at holde fast på. Det var jo også derfor faderen sendte hende hen til os. Og så har han skænket foreningen fem hundrede kroner for rigtig at holde os til ilden! Men alt har været forgæves, pigen var umulig, hun gik lige fra vore møder ud i synden, ud i sumpen. Men hun har det efter Tarnowius selv, for han var en udhaler før han blev gift. Det er arv, Liva. Arvesynd. Fædrenes synder skal hjemsøges på børnene.

Sigrun vedblev spisende: Du, din broder Ivar har en skrækkelig bjørn på i aften, jeg så et glimt af ham og Frederik, de var på vej op til Marselius’ dansebod. Naturligvis! Danses skal der, selvom så verden styrter sammen! Danses og drikkes og … hores, ja, hvorfor ikke bruge de rette ord!

Sigrun smagte lidt på det grimme lille ord, de varme rynker sprang frem under hendes øjne. Så lagde hun ansigtet i alvorlige folder: Bare Ivar nu kan holde sig i skindet og ikke kommer i slagsmål som han ofte gør! Og bare han ikke lokker min stakkels broder med ud i elendigheden! Ja, for Jens Ferdinand er jo begyndt at gå … du så ham jo selv, ikke? Ja endnu ser han jo ganske pæn ud, men han har slet ikke været henne på trykkeriet i dag, og kommer han i dårligt selskab, så kan der gå uger…! Og det tåler han slet ikke for sit dårlige hjerte. Han lider så umenneskeligt bagefter.

Sigrun greb pludselig Livas hånd, hendes stemme fik en bedrøvet og bebrejdende klang: Og du selv, Liva! Jeg kan ikke forstå og ikke rigtig tilgive dig at du holder til med Simon bager og hans slæng! Det burde du holde dig for god til, pige! Han er noget så selvretfærdig, så dømmesyg, han tror vist at han har forpagtet den evige sandhed, jo det ved Gud han tror. Nu skal man ikke kunne blive frelst undtagen i hans lusede bageri! Men det kommer heller ikke til at gå i længden, skal du se, for han bestiller ingenting, han er jo holdt op med sit håndværk. Så han ender såmænd snart på kommunen eller i spjældet eller galehuset.

Du snakker og snakker, sagde Liva pludselig og trak hånden til sig. Du er som en levende kødhakkemaskine, du hakker i alt!

Sigrun så overrasket op.

Ja jeg mener … jeg kom ellers i aften med dårlige tidender, sagde Liva.

Sigrun lagde kniv og gaffel fra sig og gav hovedet en hældning til siden. Er det … Johan?

Liva tog brevet frem, men stak det hurtigt ind på brystet igen.

Han skal opereres, sagde hun. Når han har fået samlet kræfter til det.

Herregud. Sigrun faldt i staver og lod koppen stå. Operation er noget af det sidste de griber til.

Ja det er det vel, sagde Liva. Hun vendte sig hurtigt om og gik uden at sige farvel.

Liva! råbte Sigrun efter hende. Herregud, Liva …!

Liva fulgte Strandvejen i retning ind mod byen, hun gik og bed sig i underlæben og havde en salt smag i munden. Det lugtede ramt af gærende tang fra stranden, hun indsnusede den lugt, den mindede hende om den nu allerede næsten fjerne tid da huset var under bygning og hun gik hernede sammen med Johan og lagde ivrige planer for fremtiden.

Inde fra byen kom det sædvanlige væld af lyde, et vævet tæppe af syngende og brusende støj, hvori den taktfaste trampen fra Marselius’ dansebod ligesom tegnede et mønster.

Hun drev langsomt ind mod byen og kom forbi »Kapernaum«, frimenighedens forsamlingshus. Den store bygning lå mørk og tung i den fugtige aften, tilsyneladende uddød, men indvendig fuld af lys og harmoniumsspil. Hun standsede et øjeblik og lyttede. Så gik hun hastigt videre. Det var ved nitiden, og fra næsten alle huse langs vejen lød de dumpe toner af det store klokketårn i London. Så hørte de op og radioavisen satte ind. Ude fra mørket kom der hammerslag og hvæsen fra Salomon Olsens bedding og sang og muntert harmonikaspil fra et af skibene. Også fra soldaterbarakkerne vældede sang og skrål og sækkepibespil. Det var fredag aften, soldaternes lønnings- og drikkeaften og sømændenes danseaften. Dybest i støjen dunkede stadigt de tunge fodtrin fra kvaddansen i Marselius’ dansebod.

Hun drejede opad hovedgaden, kæmpevisens toner kom nærmere, det var det gamle kvad om slaget i Roncevalles, og så var det rimeligvis Ivar der sang for, det var hans yndlingsnummer og han var en af de bedste forsangere i hele Ormefjord.

Men nu overdøvedes dansevisen pludselig af en anden sang … høj og anråbende salmesang, iblandet violinspil. Hun genkendte Simon bagers stemme, det var ham og hans folk, de havde taget opstilling på pladsen foran indgangen til danseboden. Hun trådte nærmere og sluttede sig til den lille klynge, og på engang mærkede hun hvorledes hun gled på plads. Her hørte hun hjemme, her følte hun sig tryg som på en ø i det frådende hav. Da salmen var sunget tilende trådte Simon frem og begyndte at tale. Hun kunne ikke samle tankerne om hans ord, men hans stemme gjorde hende glad og sikker.

Inde i danseboden var der trængsel. Når mørkelægningsforhænget ved døren gled til side så man glimt af den dansende skare der langsomt bevægede sig gennem det støvede og røgfyldte rum. Menneskestimmelen udenfor var i stadig bevægelse, der var næsten ingen der standsede for at lytte til bagerens forkyndelse. Her og der kom glimtvis ansigter tilsyne i lyset fra lommelamper: søfolk, soldater og piger. Der var to meget mørkhudede civile sømænd imellem, deres ansigter havde en lød som anløbent jern, det måtte vel være indere eller arabere. Pludselig så hun i et skarpt glimt sin søster Magdalenas ansigt. Magdalena hernede i byen … allerede i aften? Det gav hende et lille stik i brystet og gjorde hende forvirret. Hun lukkede øjnene og gjorde sig umage for at samle sig om Simons ord.

Det var ublide ord, de gjorde ondt, de handlede om straffen som vi selv nedkalder over vore hoveder ved vor syndige og tankeløse færd, og om den store time der nærmer sig, da herren vil vise sig i skyerne og slå folkeslagene med rædsel og skille bukkene fra fårene. Da gælder det at være som de kloge jomfruer og have sin lampe i orden.

Jeg har min lampe i orden! råbte en stemme fra mørket og en stærk lyskile blev rettet mod bagerens ansigt. Simon stirrede ind i lyset uden at lade sig forstyrre og uden vrede, hans skarpe profil sprang frem i mørket som et papirudklip og pludselig forsvandt den, men hans stemme vedblev at lyde i mørket, mildt formanende, men med ubønhørlighed på bunden.

7

Ivar førte an i dansen, han var en af de få der helt var hjemme i det lange vidtløftige kvad, versene vældede fra hans mund som af en uudtømmelig brønd, hans vejrbidte og forvågede ansigt skinnede af sved og han plagedes af en svær tørst. Da kvadet omsider var danset til ende brød han ud af kæden og banede sig vej ind til skænkestuen. Også her var der trængsel, de lange bænke omkring det sølede bord var tætpakket med øldrikkende sømænd og soldater, men der blev villigt gjort plads for Ivar og en gæstfri hånd fyldte hans glas med øl og gin.

Hør på ham Jens Ferdinand, han holder politisk tale! var der en der albuede til ham.

Ivar vendte sig om og så Jens Ferdinand, den pukkelryggede typograf, stå oppe på en bænk og fægte ud i den dunstfyldte luft med en lang grå hånd. Øjnene stod sorte i hans farveløse ansigt. Jens Ferdinand havde en af sine store aftner, det gik nok lidt hyppigt på i den sidste tid, men han var ellers til daglig en stille og sky mand. Men så kunne det pludselig komme over ham, han drak sig fuld og holdt vældige taler til folket. Nu stod han der og lod sin mund flomme over med fine ord af den slags man ser på tryk og som for almindelige mennesker virker forvirrende som fremmede pengesedler, men ellers forstod man jo hvor han ville hen, nogle få nikkede og gav ham medhold, andre lo og morede sig over den ivrige mandsling, atter andre var vrede, truede ad ham og bad ham rejse ad helvede til. Jens Ferdinand talte som en missionær, men indholdet af hans tale var ikke just gudeligt.

Nu var det krigen han rasede imod … krigen, der kun går ud på at udnytte og ofre uskyldige mennesker for at en håndfuld millionærer i de forskellige lande kan blive endnu mere mægtige … spekulanterne, våbenindustriens mænd, fabrikanterne og jobberne. Det er for deres skyld folk bliver slagtet i millionvis, råbte han, det er ikke fædrelandet der kæmpes for! Fædrelandet, det er kun deres krokodillegråd for at lokke uvidende folk i fælden! Og herhjemme hos os er det ikke anderledes, nej, der er faktisk ikke nogen forskel, for også her er det de rige spekulanter, en håndfuld mægtige, der vil suge sig endnu mere mægtige af andres død og fare …! Det er dem der gås i døden for … i fædrelandets navn …!

Der er ialtfald ingen der slår dig ihjel, Jens Ferdinand! var der én der tog til genmæle. Du har dit på det tørre, din ørentvist!

Ja har man hørt mage! råbte en anden. Sådan besudler den bolsjevik vores bedste mænd …!

Stemmen kom fra en høj ung mand i ternet sportsdres og med svære hornbriller. Det var Bergthor Ørnberg, »skjalden«, som nogle kaldte ham. Bergthor var bogholder hos Salomon Olsen og formand for ungdomsforeningen »Fremad«.

Kreatur! snerrede typografen ringeagtende.

Er det mig du sigter til, din … din …!

Bergthor vendte sig truende imod ham.

Nej, nej! klagede gamle Marselius, værten. Han stod og trippede nervøst: Jens Ferdinand er drukken og véd ikke hvad han siger! Hold nu bare fred og vær gode og ærlige mænd! Hvem bryder sig om sådan en spirrevip!

Den lille typograf blev trukket ned af bænken, hans sidemand skubbede et bredfyldt glas hen foran ham: Se her, drik og hold kæft!

Han vedblev i en beskyttende tone og henvendt til hele forsamlingen: Jens Ferdinand er fanden gale mig det bedste hode her på pladsen, han vejer mindst fem skolelærere op!

Jens Ferdinand tømte glasset i et drag. Det var ret! råbte Marselius opløftet og gned sit tynde gedeskæg. Sådan skal det være! Glade og hyggelige mænd!

Men lidt efter var det igen galt fat mellem typografen og skjalden, de var kommet i et rasende mundhuggeri, og pludselig peger Bergthor med spiddende finger på den pukkelryggede og råber: Man siger du er spion! Er du klar over det? Hvem helvede er det du spionerer for, fortæl os hellere det!

Men nu rejser Ivar sig og rusker Bergthor eftertrykkeligt ved skulderen: Hvem i hede helvede siger at han er spion? Undtagen du selv, din sledskepeter! Tag dig iagt, husk på at det ikke er pigerne på Salomon Olsens kontor du sidder imellem!

Bergthor satte i et latterlignende vræl: Nej hør nu på ham, Kvanhus-greven! Har du fået storhedsvanvid fordi du har fået Oppermans rådne jolle at føre?

Ivar bed tænderne sammen. Han vendte sig halvvejs bort og sagde dæmpet men tydeligt: Hvis der ellers er noget du har lyst til at sige, så kom udenfor et øjeblik, og hvis du ikke tør, så sæt dig ned og hold kæft.

Bergthor tændte sig en cigaret og pustede hånligt røgen fra sig.

Hvad fanden bilder du dig i grunden ind? sagde han. Gå op til Kvanhuset og spil Mussolini dér, det falder sikkert i bedre jord.

Nej, nej, nej! råbte Marselius grædefærdig. Intet klammeri her, har jeg sagt!

Der skal ikke blive klammeri, sagde Ivar. Han vendte sig roligt om mod Bergthor og spurgte: Går du med udenfor eller ej?

Bergthor tog sig et drag af cigaretten og spurgte idet han så sig leende omkring: Skal du måske hilse fra general Badoglio?

Der var flere der lo. Ivar trak vejret dybt. Men pludselig tabte han besindelsen, satte den grinende Bergthor næven for brystet og sendte ham hen ad gulvet.

Nej, nej, nej! klagede Marselius og rev sig i skægget.

Det var godt, Ivar! råbte Poul Strøm. Den hjemmehane trængte til at få en over næbbet! Men lad det så være nok.

Poul Strøm var fører af Salomon Olsens trawler »Magnus Heinason«, en mand af stort ry og en kæmpekarl også af ydre. Hans ord virkede med megen vægt, for han var en rolig mand. Men Ivars raseri ville ikke lægge sig, det sortnede ham for øjnene, han blottede sine tatoverede underarme truende.

Kom an her! råbte han fnysende.

Grib ham! skreg Marselius. Hold ham fast! Han er fra forstanden! Luk døren til dansestuen!

Så, Ivar! sagde Poul Strøm beroligende. Kom her hen og sæt dig ned og få en øl, du gamle!

Ivar sendte ham et forblindet blik og nærmede sig ham med bagudløftet albue. Marselius greb flugten og snublede over et stoleben. Han jamrede sig bønfaldende: Tag ham dog, gode mænd! Han kunne slå nogen ihjel!

Ivar følte sig grebet bagfra, han vendte sig lynsnart om og slog fra sig, bøjede hovedet studende og masede ind i et krat af hænder og knytnæver, slog forbitret om sig, bleg og med sammenkneben mund. Atter blev han grebet bagfra og halvvejs fældet, men han kom på fode igen, tørnede mod et bord, mærkede en dump smerte i siden, der gjorde ham endnu mere forbitret. Han fik fat på en flaske og kylede den henad bordet så glas og flasker splintredes. Det sang gennem hans øren af mange stemmer der rasende kvad visen om slaget ved Roncevalles, han følte sig løftet op og sparkede og slog sig løs igen, fik fat på en stol og svang den truende i vejret.

Hvor er Frederik? var der en der råbte. Frederik er den eneste der kan få ham i orden!

Vi skal satan gale mig nok klare ham her! sagde Poul Strøm og smed jakken. Nå! På ham igen før han laver ulykker med den stol!

Ivar blottede sine tænder i et galmandssmil, trådte et par skridt frem og svang stolen mod loftet så lampen knustes. Der blev et øjeblik bælgmørkt i skænkestuen, men snart kom lommelamper frem fra forskellige sider, de søgte allesammen mod Ivar, han skar ansigt mod det skarpe lys og huggede blændet om sig med stolen.

Det tog tid at baste Kvanhus-drengen, men omsider lykkedes det at lægge ham i gulvet og holde hans arme og ben fast. Han var bleg og stønnede med sammenknebne læber, fråde sad ham i mundvigene og fra næseborene piblede lidt blod. Marselius havde hentet en køkkenlampe og stillede den hen på skænken. Også Bergthor Ørnberg blødte fra næse og mund, han havde fået overlæben flækket og brillerne knust. Også et par andre mænd bar mærker efter håndgemænget, men alvorlig skade var der ikke sket. Der var stille i det halvmørke rum, det sparsomme lys fra køkkenlampen spillede i glasskårene der lå strøet rundt på gulv og borde. Det var over midnat, dansen var holdt op, mændenes tale lød dæmpet. De drøftede hvorvidt det ville blive nødvendigt at binde Ivar.

Nej snak, mente Poul Strøm. Gassen er jo gået af ham. Lad os bare se at få ham bragt ombord.

Han bøjede sig ned og greb Ivar ved overarmen: Nå, du kan vel nok selv, hvad? Vi skal ombord! Come on!

Men nu lød der en kraftig banken på døren. Det var politiet, sysselmanden og to betjente. Bag dem kom Bergthor Ørnberg tilsyne. Han holdt et lommetørklæde op for det hovne mundparti.

Ja her ser De hvorledes her ser ud, sagde han: lampen knust, bohavet ødelagt, skamslåede mænd … et under at her ikke skete større ulykker. Og dér ligger voldsmanden. Og her er så Jens Ferdinand Hermansen som var den der begyndte at yppe kiv!

Nej, det var dig selv! sagde Poul Strøm.

Bergthor tog tørklædet fra munden og trådte hen foran sysselmanden: Se, Joab Hansen, her er syn for sagn! Jeg kræver at han bliver draget til ansvar og straffet så det kan blive ham en lære!

Ja, han er farlig, sagde sysselmanden kort. Håndjernene, Magnussen!

Joab Hansen kastede et udeltagende blik ud over forsamlingen, hans brune øjne sad lidt skævt i ansigtet og det ene var større end det andet. Den stramme mund bevægede sig tyggende.

Ivar lå med lukkede øjne. Hans hånd faldt slapt ned da betjenten løftede på den, han gjorde ingen modstand. Men hvad var nu det … pludselig sang det af jern mod væggen! Ivar havde grebet håndjernene og kylet dem fra sig, og i næste øjeblik var han igen på benene. Han blev påny grebet bagfra, men sled sig løs, tumlede over mod sysselmanden og gav ham et voldsomt skub så han faldt bagover.

Å min herre og Gud! råbte Marselius fortvivlet. Han anfalder selve rettens håndhæver! Nej, nej, at dette dog skulle ske her under mit tag!

Det var lykkedes Ivar at springe op på skænken, her stod han nu, farlig at skue, tænderskærende og kampberedt, raseriet var igen kommet over ham, han så ud som om han gjorde tilløb til et tigerspring ud i rummet.

Bare rolig! manede Poul Strøm. Han stillede sig hen foran Ivar og sagde strengt: Nu laver du ikke flere dumheder, Ivar! Er du med? Eller vil du gøre dig umulig og komme i spjældet?

Den ene af betjentene benyttede lejligheden til at liste sig indenfor skænken, han havde et reb ved hånden. Men pludselig gav Ivar køkkenlampen et spark og sprang ned fra skænken, der lød vræl fra mørket: her! jeg har ham! jeg holder ham! slip så, din satan! Lommelamperne var atter kommet frem, de strålede forvirret i alle retninger, ingen vidste hvor Ivar befandt sig. Man hørte sysselmandens kommanderende stemme: Pas på udgangen! lad ham ikke slippe! Lommelamperne rettedes mod døren. Den stod på vid gab. Det blev hurtigt klart at Ivar var undsluppet.

Det var Jens Ferdinand der lukkede ham ud! råbte Bergthor. Jeg så’ det selv!

Marselius kom med to tændte stearinlys. Han skjalv stærkt på hænderne.

Efter ham! råbte sysselmanden. Han må fanges for enhver pris! Jeg skal se at få hjælp fra militæret hvis det kniber!

Ja gør hvad I kan, kære mænd! stønnede Marselius. Lad der ikke ske mord i denne by … det kan være galt nok som det er i forvejen … vis jer nu som mænd og bed Gud være med jer …!

Lad være med at stå der og gale, Marselius! sagde sysselmanden. Lån mig et spejl! Hurtigt!

Marselius hentede et spejl, sysselmanden gik hen til lyset med det.

Å nu ser jeg! sagde Marselius med en stemme der knækkede over af harme og medynk: sysselmanden er kommet til skade med panden!

Det er kun en bule, sagde Joab Hansen. Men var jeg tørnet mod ovnen var jeg ikke sluppet så let.

Det er en forfærdelig bule, sagde Marselius og smækkede ynksomt med tungen. Nu skal jeg komme med et koldt omslag …!

Ivar havde ikke gjort noget forsøg på at skjule sig, han var ombord på sit skib. Her blev han fundet siddende på køjekanten i sin uaflåsede kahyt. Han var ilde tilredt, den sorte hårmanke klæbede sig til hovedbunden og blodet randt ham i striber ned over pande og kinder. Oppe i loftet hang Frederiks abe og skar ansigter ad ham.

Den skikkelige og tunge betjent Magnus Magnussen, Store-Magnus, fik fat på en kande vand og gav sig til at tvætte Ivars ansigt. Blodet kom fra en flænge tværs over issen.

Læg dig hellere ned, Ivar, sagde Magnus, så skal jeg hente medicinkassen.

Ivar tog en halvfuld flaske gin ned fra vægskabet over køjen og fik sig en slurk. Så lagde han sig tilrette. Hans mundvige krængede sig nedad i et træt og tvært smil. Der kom flere folk til, han hørte sysselmandens rolige og let hånske stemme: Nå, det var jo rart han havnede her. Undersøg om han har skydevåben. Så holder De vagt her, Magnussen. Så, lad være med at fjase sådan med ham!

Store-Magnus havde fundet en flaske sårdråber og strittede dem i såret på Ivars hoved. Det var til alt held kun en overfladisk skramme. Han gav sig god tid.

Det var forbandet, det her, Ivar, sagde han.

Ivar faldt hen i en let døs. Det forekom ham at der blev danset oppe på dækket. Det var igen det gamle voldsomme kvad om slaget ved Roncevalles der blev sunget. Det døde langsomt hen, og i stilheden der fulgte hørte han lyden af en flyvemaskine. Han sprang hurtigt ud af køjen, men blev tvunget ned igen af stærke rolige hænder.

Maskingeværet! råbte han. Lad mig komme til at skyde de sataner ned!

Du drømmer, sagde Magnus, her er ingen flyvere. Så, Ivar, ikke flere dumheder!

Ivar lagde sig tungt tilbage i køjen og faldt atter hen i en døs.

Ved totiden om morgenen vendte Frederik tilbage, han havde været sammen med en pige han kendte og anede intet om hvad der var sket. Store-Magnus lukkede ham ind i kahytten. Aben sprang ned fra loftet og krøb sammen på Frederiks skulder. Betjenten satte hviskende Frederik ind i situationen. Frederik rystede på hovedet: Det kan blive en slem historie! Jeg burde være blevet sammen med ham, så var det måske ikke sket. Det er nu anden gang i løbet af en uge at det har været over ham. Men hvad fanden skal man sige til det …!

Frederik satte sig ned på køjekanten og tog aben på skødet.

Det er et skidte liv vi har, Magnus, sagde han med et suk. Et skidte liv. Vi har så at sige ikke haft blund i øjnene i flere døgn.

Hvordan mener du at det er anden gang, som du sagde? spurgte Magnus.

Jo, der skete noget lignende i Aberdeen i lørdags. Han havde også fået for meget at drikke, og så var der noget med en pige.

Frederik strøg aben kærtegnende over nakken. Han vedblev fortroligt: Jo ser du, Ivar har ellers intet sådan med piger at gøre, han er så tilbageholdende. Men så blev han alligevel tosset efter en bestemt en … hun var kun seksten-sytten år, og hende ville han så absolut forlove sig med, ja han havde købt ringe og alt tilbehør, men da han så ville besøge hende i lørdags, så var der en anden hos hende, og ham ville han så uden videre slå ned. Men pigen ville ikke ha mere med Ivar at gøre og bad ham ryge og rejse, og det, Magnus, det kunne han ikke tage. Han er jo kun femogtyve år og har som sagt aldrig haft med kvindfolk at gøre, det jeg véd. Så gik han hen på et værtshus og drak sig fra vid og sans og kom i slagsmål med nogle fremmede sømænd, og hvis vi ikke havde taget ham med magt er det ikke godt at vide hvordan det ville være spændt af, for lovene er meget strenge dernede nu i krigstiden.

Nej det er forbandet med sådan noget, sagde betjenten og stirrede trist i sine store ledige hænder. Forbandet. Men læg du dig nu blot, Frederik, jeg bliver så her alligevel.

Frederik tog flaske og glas frem af sin køjeskuffe. Få dig en dram til at holde vagt på, sagde han. Hvad tror du der sker, Magnus?

Betjenten gned sin hårede næse og sagde bortvendt med et lille skuldertræk: Det kommer an på Opperman. Han kan naturligvis ordne det hele hvis han vil. Jeg tror heller ikke han dropper Ivar.

8

Engilbert blev vækket af et øredøvende hanegal, og da han slog øjnene op sad der en sort hane på fodgærdet af hans seng. Han troede ikke rigtig på den hane men ventede at den ville fordunste som et drømmesyn, men den blev siddende og var åbenbart virkelig nok, den småknurrede fornærmet på hønsevis, drejede hovedet i korte kniks og viste det hvide i øjnene, og nu baskede den igen med vingerne og galede ud af det opspilede næb så det sang igennem jernsengens fjederbund. Jo, det var en håndgribelig hane. Den var tydeligvis kommet ind gennem det åbentstående vindue.

Klokken var halv syv, morgenen var grå og stille. Engilbert lod hanen sidde og blev liggende endnu en stund. Han havde haft en urolig nat. Han havde i drømme vanket omkring oppe i Kvanmyren … her havde der været flere sole på himlen og en af dem var kulsort, og op af Helvandet var der kommet et ligtog vandrende. Han havde også været inde i en af de store stene deroppe, her sad fire kraftige solbrændte kvinder, de var nøgne og lådne over hele kroppen. Drømmen føltes endnu som en virkelighed, han tænkte opstemt på de fire kæmpekvinder og havde gerne lært dem nærmere at kende.

Inde i sideværelset var Thygesen, den danske hovmester, begyndt at synge sin morgensang. Thygesen var en af de skibbrudne fra den store damper »Lesseps« der blev torpederet syd for øerne i 1940, og han var så blevet hængende her hos fru Lundegård sammen med Myklebust, den norske flygtning. Thygesen var aldrig egentlig fuld men altid let svirende, og han brød altid ud i sang og guitarspil efter dagens første genstand.

Myklebust lo bifaldende, han var morgenrusten i stemmen, det lød som når en damper gerne vil tude men ikke kan få en tone frem. De to underlige mænd huserede inde på fru Lundegårds store kvistværelse. Myklebust var en velhavende skibsreder, han havde sine skibe sejlende i britisk tjeneste, selv behøvede han intet at bestille, han havde også råd til at underholde Thygesen. Deres dag gik med stille pimperi og ørkesløs snak og sang. Undertiden når vejret var godt sejlede de ud i »Gokstadskibet«, den latterlige forbyggede vikingeskude som Myklebust havde købt af den gale bådebygger Markus, og lå og fjantede med det rødstribede sejl ude på fjorden.

Engilbert kunne ikke få ind i sit hoved at de gad blive sådan ved dag ud og dag ind. De var begge ældre mænd og havde voksne børn og begge havde de deres store sorger og bekymringer. Thygesens eneste søn, der havde været sabotør i København, skulle være taget af tyskerne. Myklebust havde måttet flygte hjemmefra med livet i hænderne sammen med sin yngste søn, og hele hans øvrige familie var nok gået over til fjenden. Sønnen var nu i den engelske marine. Både Thygesen og Myklebust havde flere gange meldt sig som frivillige, men der kom aldrig noget ud af det, de var for gamle til at kunne bruges.

Hanen baskede med vingerne, men i stedet for at gale udstødte den en lille spæd hvæsen, som gjorde den et forsøg på at tale. Derefter hoppede den ned på gulvet og herfra op i vindueskarmen. Det var næsten som opfordrede den Engilbert til at stå op og gå ud. Vel, måske var der igen noget sælsomt i vente af denne nye dag. Næppe noget godt. Han havde en gysende forudfølelse af at uhyre vanskeligheder var ved at tårne sig op på hans vej. Frygtelige fristelser lurede på ham. Nedrige avindssyge magter ville rane de sjælegoder han med så megen møje havde samlet sammen i løbet af det sidste halve år.

Måske burde man i dag opsøge fru Svava, grosserer Stefan Sveinsons kone, og rådføre sig med hende. Svava var en sjælden vis og kundskabsrig kvinde, efter nogles mening var hun meget nær ved at være en storsjæl.

Hanen blev siddende i vindueskarmen mens Engilbert klædte sig på. Han syntes den nikkede til ham og blinkede fortroligt med det ene øje idet han smøgede trøjen op over hovedet. Da han var kommet i trøjen var hanen forsvundet.

Sysselmand Joab Hansen sad og spiste frokost mens han funderede over hvad der skulle stilles op med Kvanhus-drengen. Der var jo intet i vejen for at få den laban pulveriseret og idømt tre måneder og dermed faktisk gøre ham umulig for al fremtid. Men på den anden side var der heller intet i vejen for at det hele kunne ordnes med en lille bøde og en undskyldning til den krakiler Bergthor Ørnberg.

Konsul Opperman er her og vil tale med sysselmanden, meldte pigen.

Joab Hansen tømte tankefuldt sin kaffekop. Oppermans besøg her i dag kom ikke bag på ham. De to mænd vekslede håndtryk og skottede kort og snusende til hinanden. Det drejede sig selvsagt om Ivar. »Manuela« skulle allerede have været afsted i aften og der var ingen tid at spilde, fiskepriserne var for opgående og der var et ekstra godt telegrafisk tilbud om levering fra Vestmanø. Altså var det vigtigt at undgå tidsspilde, og Opperman kom nu for at bede sysselmanden gøre ham den tjeneste at frafalde eller ialtfald udsætte tiltalen mod Ivar.

Sysselmanden svarede højt og tydeligt, men med et lille fordægtigt smil i øjenkrogen: Den kan ikke udsættes sådan som sagerne står, Opperman. Vi bliver sandelig nødt til at sende Deres skibsfører med politieskorte til hovedstaden. Det vil simpelthen blive forlangt af mig.

Opperman blinkede ugenert til Joab Hansen og gav ham et lille skulderklap: O, Hansen. Vi kende hinanden, ikke? Kloge handelsfolk holde sammen. De gøre mig tjeneste, jeg gøre Dem tjeneste. Jeg give Deres handel bedste chance, jeg give god rabat, lang kredit …

Min søsters handel, rettede sysselmanden.

Din søsters handel, bekræftede Opperman. Jeg reservere hende stor parti dejlig tvisttøj, det gå som varmt brød, jeg reservere hende dejlig nyt skotøj som ingen andre få, dejlig chokoladekiks, som er meget sjælden. Vi tale om det, Hansen, o, det blive stor fordel. Jeg altid give Dem fordel og røverkøb.

Sysselmanden tyggede grundende. Nu har en grosserer i hovedstaden fået en bøde på 200.000 kroner for at ha snydt priskontrollen, sagde han og skottede lurende til Opperman.

Jeg véd det, smilede Opperman uanfægtet. Han bære sig meget dumt ad, o! Få leverandøren til at skrive falsk faktura, og så begge dele overskud. O, meget dum og fræk.

Ja det betaler sig bedre at være venner med priskontroløren, sagde sysselmanden og fik et grumt træk ved næseroden. I er svært gode venner, priskontroløren og De, Opperman, hvad?

Opperman slog øjnene ned og lo hjerteligt: Ja, sysselmand, priskontroløren er så hyggelig en mand, han fortæller så morsomme ting. Han fortælle at De er hans meget gode ven.

Opperman så’ pludselig op, de to mænd vekslede et hastigt blik.

Vi kunne tale om så meget, sagde Opperman. Skal vi tale, skal vi tie? Hvad, sysselmand, skal vi tie?

Sysselmanden så på sit ur og udstødte et lille fløjt: Nå! Jeg har travlt, Opperman. Men altså … med hensyn til det stakkels fjols Ivar Berghammer, så véd De jo nok at jeg personlig ikke ønsker noget menneske ondt …!

O, sagde Opperman ivrigt opmuntrende og gned sig i hænderne: De stå Dem ved det, Hansen! Folk sige: han have så varmt hjerte, den Hansen, han vil alle så godt!

Jeg har intet lovet endnu, sagde sysselmanden. Jeg kan intet love.

Opperman overhørte ham fuldstændig. Og Bergthor Ørnberg klare vi altid, sagde han smilende, man bare give lille støtte til national ungdomsforening!

De to mænd vekslede atter håndtryk og gjorde nogle ligegyldige bemærkninger om vind og vejr uden at møde hinandens blik.

Men nu bankede det igen. Det var skolebestyrer Verlandsen. Den gamle lærer var barhovedet og øjnene lynede ivrigt bag de tykke brilleglas: Nå, det var nok en være ballade med Kvanhus-Ivar i nat …? Hvad agter du at gøre ved det, Joab Hansen?

Sysselmanden så’ på sit ur og mumlede noget om voldeligt overfald og personlig overlast.

Læreren viste sine store brune tænder i det hvide skæg: Vil du ha ham straffet, Joab? Ja, det kommer sådan set ikke mig ved, men … nu har jeg været lærer for jer begge to, ikke sandt, og jeg kender Kvanhus-drengen, han er jo på bunden en brav dreng, det er den forbandede spiritus der er skyld i det hele. Og så denne farlige sejlads gennem krigszonen. Og jeg kender jo også dig, Joab, og véd at du …

Jo, ja, jeg fik selv en slem medfart, sagde sysselmanden, men naturligvis, det være langt fra mig at ville tage nogen personlig hævn. Men noget andet er hvad jeg som embedsmand kan forsvare …

Læreren gav sit hvide vædderhoved en hældning til siden: Det er klart at Ivar har forløbet sig og båret sig ad som en æsel, jeg forsvarer ikke hans gerninger, Joab Hansen. Men hvis han nu bliver straffet … jeg mener, det er jo så skammeligt både for ham selv og for os andre, og allermest for hans gamle fader og hans søstre. Han er Elias’ eneste søn. Og hvordan har han ikke bragt sit hjem på fode, Joab? De har det godt deroppe under Kvanhammeren nu, de er kommet til velstand, takket være den tapre dreng. Ikke sandt, Joab? Når vi tænker tilbage på hvor fattige de var, ja ofte og tit led de nød, og det var dog ikke deres skyld, for arbejdsomme har de altid været. Og hvis nu det hele måske skal ødelægges bare fordi …

Et lille syrligt smil spillede om sysselmandens tyggende mund. Han trak på skuldrene.

Joab Hansen! sagde den gamle lærer indtrængende og rørte med en pegefinger ved sysselmandens vesteudskæring. Tænk på hvad der står på spil! Og tænk også på at du selv er en holden mand og har dit på det tørre, for din forretning går jo strygende, og det er da også kun glædeligt og godt. Men tænk på Kvanhus-folkene og skån dem, Joab, hvis det på nogen måde kan lade sig gøre!

Ja, det er godt, lærer Verlandsen, sagde sysselmanden og flyttede lidt på sig. Det er smukt af Dem at gå i forbøn for ham. Men den forretning De taler om er ikke min, men min søsters, Masa Hansens. Nej men jeg vil sandelig ingen til livs, det véd De lige så godt som jeg selv. Men jeg kan intet bestemt love. Men siden sagen ligger Dem sådan på hjerte, så kunne De jo selv se at få fat på Bergthor Ørnberg og få ham til at makke ret. Han har sikkert stor respekt for Dem. Gør det, så gør De en god gerning!

Skolebestyreren greb sysselmandens hånd og rystede den kraftigt. Den gamle mand var rørt, han gjorde nogle synkebevægelser og gik nikkende uden at åbne munden. Sysselmanden var ikke fri for selv at føle en vis rørelse. Jeg vil så sandelig ingen tillivs, mumlede han hen for sig og tog sig til bulen i panden.

Lærer Verlandsen ilede sporenstregs over til Salomon Olsens kontor for at træffe den unge Ømberg. Også Bergthor hørte til hans forhenværende elever, han havde altid været en halsstarrig fyr og ingen nem karakter, men det skulle nok gå at få talt ham tilrette. Ialtfald var der ingen tid at spilde. Skolebestyreren så på sit ur idet han drejede om hjørnet ved Masa Hansens butik, han ænsede ikke at en ny grålakeret bil kom jagende ad hovedgaden og var nær blevet påkørt, han måtte gribe fat i kofangeren på den hårdt bremsende vogn og lade sig skubbe et stykke henad vejen. Herunder tabte han brillerne. Vognen standsede og en høj mand sprang ud og omfavnede ham, læreren kunne uden briller ikke se hvem det var, men på stemmen og det danske sprog hørte han at det var konsul Erik Tarnowius.

Aj hvad, det gjorde ikke noget, sagde Verlandsen, der skete jo ingen skade. Nej, vist var det ikke Deres skyld, det var mig gamle klods der ikke så mig for, jeg får aldrig vænnet mig til al denne moderne trafik!

Konsulen havde fundet lærerens briller, de var uskadte. Han tvang den gamle mand ind i bilen og kørte ham til hans bestemmelsessted på den anden side dammen. Her rystede han atter skolebestyrerens hånd med tusinde undskyldninger. Så satte han sig igen til rattet og udstødte et lettelsens suk.

Herregud, dér kunne jeg nemt ha lavet en aldeles modbydelig ulykke, tænkte han. Det ville være mangfoldige gange værre end det andet. Det andet kunne næppe en gang sådan set kaldes en ulykke.

Men nogen lykke var det just heller ikke. Men nu kunne det være at det kom i orden. Han var søn af en fabrikant, havde kaptajn Gilgud sagt.

Konsulen kørte ud til vejkanten ved vandet og holdt her et øjeblik mens han tændte sig en cigar. Han trak vinduet ned og lod den friske brise fra vågen blæse ind.

Ak jo, det så’ næsten ud til at kunne ordnes, takket være den mageløse kaptajn Gilgud. Det kunne ordnes. Det kunne ordnes. Han havde taget sin beslutning. Sin kone ville han holde udenfor, i det mindste indtil alt var klappet og klart. Og hvad Borghild selv angik skulle der ikke være større vanskeligheder at regne med, nu hun var knækket. Han ville tale med hende i enrum. Det skulle nok gå.

Konsulen rakte hånden hen til starteren men trak den tilbage igen og sank atter et øjeblik hen i eftertanke. Man kunne også nok trænge til at puste lidt ud.

Han havde endnu ikke overvundet det chok han fik da Maria fortvivlet betroede ham at deres sekstenårige datter var blevet gravid og at hun ikke engang vidste hvem forføreren var. Det så i begyndelsen håbløst ud. En ganske forfærdelig skandale. Men da den første lammelse havde lagt sig havde han taget tyren ved hornene, han var gået lige til sin gode bekendte, kaptajn Gilgud, og havde betroet sig til ham. Det gjaldt jo først og fremmest om at se at få barnefaderen identificeret. Tarnowius havde næret et sidste hemmeligt håb om at den unge mand trods alt kunne findes og måske endda vise sig at være god nok. Blot det at få pigebarnet gift ville i alle tilfælde betyde en uhyre lettelse.

Et fornedrende ærinde havde det jo været. Men Gilgud, det mageløse menneske, havde naturligvis lagt den største forståelse for dagen og vist sig som en sand ven. Men den grundige og diskrete undersøgelse han havde ladet foretage havde desværre ikke ført til noget resultat. Borghild havde ikke kunnet oplyse andet om sin forfører end at det var en ung soldat som hun kun havde været sammen med en enkelt gang og ikke siden set, og at hans navn var Charles. Det var i sandhed et spinkelt grundlag for en identifikation. Der var naturligvis en mængde unge soldater der bar dette ganske almindelige navn, og at lade pigebarnet konfrontere med dem alle for at hun kunne udpege den rette, det ville være en pinlig og sikkert også resultatløs fremgangsmåde. Den rigtige Charles kunne være bortrejst, eller han kunne blankt nægte at kende noget til sagen, eller han kunne, selv om han bekendte, vise sig at være gift i forvejen, eller måske var han en laban som det ville være en ulykke for pigen at blive gift med.

Men så havde Gilgud som ved et mirakel fundet en ung mand fra det medicinske korps der var villig til at gifte sig med pigen. Det drejede sig om en menig soldat, men dog ikke om en hvemsomhelst, for den unge mand var søn af en fabrikant og kaptajnen kendte ham personlig og kunne give sit æresord på at han var god nok helt igennem.

En vis betydning havde det også at den unge mand bar det næsten utroligt flotte navn Charles Gordon.

Der var altså sådan set intet at risikere. I værste fald kunne de to unge lade sig skille senere, hvis det skulle vise sig at det ikke gik. Desuden skulle denne Gordon snart afsted, og guderne måtte vide om man nogensinde fik ham at se igen.

Således stod sagerne efter den fortrolige konference konsul Tarnowius nu til morgen havde haft med kaptajn Gilgud. Det er jo spændende som i en film, havde Gilgud bemærket til afsked, og det kunne der sandelig være noget i. Kun skade at det var en film hvori man selv optrådte som en af hovedpersonerne. Men gudskelov for mirakelmageren Gilgud! Tarnowius ville nu køre hjem og hente datteren med ud på en lille biltur og sætte hende ind i sin beslutning.

Charles Gordon var ikke søn af nogen fabrikant men af en mindre gartner der også lejlighedsvis fremstillede marmelade. Det med fabrikanten var noget kaptajn Gilgud af en eller anden grund havde fundet på. Men det var nu forresten ikke kaptajnen der havde foreslået ham at gifte sig med den forførte pige, det var hans eget påfund, og han havde haft en del mas med at overbevise kaptajnen om at han stod ved sit tilbud.

Bagefter havde han også haft bryderier med at forklare sig selv hvorfor det var sket. Han kendte intet til denne pige, udover at kaptajnen i al diskretion havde vist ham hendes fotografi. Der lå ingen spekulation bag, for Gilgud havde intet nævnt om pigens familieforhold. Det var heller ikke af tossegodhed, som kaptajnen vistnok troede. En slags eventyrlyst? Men erotiske eventyr kunne man jo opleve på anden og bedre måde end ved at påtage sig faderskabet til andres børn.

Nej, det er det: at du trods dine fireogtyve år endnu aldrig har turdet nærme dig en pige på den sædvanlige måde, erkendte han kynisk, mens han ved kaptajn Gilguds side rutchede afsted i den lille militærbil. Du har for resten heller aldrig haft tid, tænkte han videre. Du har været for optaget af dit klaverspil og din musik. Heller ikke som soldat har du haft tid eller mod. Du har altid foretrukket at spille klaver for den musikbegejstrede Gilgud eller spille grammofon og diskutere musik med Harrington og Horace Young, de to musikere. Dette her er altså kaprice, et eventyr, måske lykken, måske en heksesabbat. Capriccio, klang det i hans øren med Harringtons ivrige stemme. Presto. Capariccio furioso. Og pludselig kunne han ikke bare sig for at le. Han så at også kaptajnen ved hjælp af sin cigaret kæmpede for at undertrykke et smil. De vendte sig hver til sin side indtil det var overstået og kaptajnen sagde: Det er en alvorlig sag, Gordon. Det er skæbne.

Bilen standsede foran en stor ny villa af nopret beton, et helt lille slot, bygget i en slags hjemmelavet maurisk stil, ganske lyserødt i farven som en barnenumse og med altan ud mod vandet og veranda og badebro eller hvad det nu kunne være. Der var også en have fuld af duftende efterårsblomster i sirlige bede mellem fliselagte gange. En stor veldresseret schæferhund kom dem agtpågivende i møde. Charles Gordon følte sig beklemt, men samtidig som hensat til et østerlandsk eventyr. Hans tindinger hamrede idet han fulgte kaptajnen op ad den brede trappe der var belagt med imiterede marmorfliser. Kaliffen på eventyr.

Borghild Tarnowius iagttog ham bævende fra badeværelsets vindue. Hun stod på en taburet og kiggede ud ad den lille spidsbuede rude. Nej, det var slet ikke ham, men det vidste hun jo i forvejen. Den rigtige Charles var en helt anden type. Denne her var jo mørk og slank, nærmest spinkel. Han så så fornem ud, langt fornemmere end den brede rødmossede kaptajn Gilgud.

Den anden var slet ikke sådan en fin en, han lignede en krølhåret spejderdreng. Det var Rebekka, tjenestepigen, der havde ført dem sammen, hun havde haft en af hans kammerater, en rødhåret én. De havde alle fire været oppe i markerne og ligget og røget cigaretter, hun havde set hvordan Rebekka gav sig hen og havde gjort det samme, det hele var gået så hurtigt for sig fordi hun var bange for at komme for sent hjem. Bagefter havde Rebekka skændt på hende og kaldt hende idiot fordi hun ikke havde passet bedre på. Siden havde hun ikke set noget til Charles, men Rebekka havde fået oplyst at han var rejst til Italien og at han desuden var gift og havde to børn, og så var den potte jo ude. Borghild havde siden i al hemmelighed truffet andre soldater og været oppe i marken med dem, men hun havde passet bedre på og ikke givet sig hen til dem som til Charles. Og det havde hun angret siden, da det viste sig at det alligevel var gået galt første gang.

Borghild hoppede ned af taburetten, det løb lidt rundt for hende, hun forstod næsten ikke et muk af det hele. Hun gik hen og rettede på sit hår foran spejlet. Du gode Gud hvor det hele efterhånden var blevet mærkeligt. Nu skulle man altså sælges. Bølger af sød spænding gik gennem hendes krop, hun var gråden nær, men gjorde sig hård. Hellere sælges end være under opsyn af forstanderinden for den kristelige forening og høre på hendes og forældrenes hykleriske formaninger.

Charles Gordon havde hilst på konsul Tarnowius og til sin egen overraskelse hørt sig selv lire en højtidelig undskyldning af. Ordene kom flyvende af sig selv og ordnede sig i en køn buket: han beklagede dybt sit fejltrin, det skyldtes en utilgivelig ubetænksomhed, men det kunne aldrig falde ham ind at løbe fra sit ansvar. Og så videre. Konsulen var blevet forvirret, men samtidig ligefrem bevæget, og kaptajn Gilgud havde stået og måbet, men så var han pludselig faret op og havde med streng stemme sagt: Hvad er det for nonsens, Gordon! Er De fra forstanden?

Charles tav forvirret og slog blikket angergivent ned. Han havde en kildrende fornemmelse af alle tings uvirkelighed … det var som at stå maskeret på en scene og skulle forestille noget man ikke var, og så pludselig høre sit eget borgerlige navn skrålet op fra tilskuerpladsen.

Jeg har tænkt mig at de unge skulle få lejlighed til at tale lidt sammen i enrum, sagde konsulen til kaptajnen. Min kone vil så komme straks efter.

Han tog Gordon ved armen og førte ham ind i sideværelset. Et lille øjeblik, sagde han, så kommer min datter.

Charles følte sig overrumplet ved pludselig at befinde sig helt alene. Spændingen var næsten uudholdelig. Han hørte konsulen trække sodavandsflasker op inde ved siden af. Han så sig forpint omkring i den store stue der var fuld af dyre gammeldags møbler. Her var ikke sparet på noget. Henne i hjørnet stod et stort ibenholts flygel. Han følte sig stærkt tilskyndet til at sætte sig ned og spille et eller andet, et rivende stykke, for eksempel Chopin etude opus 25 nr. 10 i b-mol. Men nu viste hans tilkommende hustru sig mellem portiererne i døren. Herregud hvor var hun ung. Hun var meget oprømt og så sig omkring med lynende øjne uden at møde hans blik. Hun var mørkt rødhåret og i en grålilla perlemorsagtig kjole. Hun bed sig i underlæben og åndede uroligt ud og ind, hendes næsefløje dirrede. Pludselig lod hun underlæben falde og snappede efter vejret.

Charles følte sig fuldstændig prisgivet, han var ikke på højde med situationen, han skjalv og havde hysteriske nervesmerter i kindtænderne … den gamle fordømte skyhed overfor kvinder vældede op i ham i vilde bølger af anger og skamrødme, han kunne ikke spille denne idiotiske komedie til ende, han følte sig slået ud. Som en elendig skoledreng, der mærker at han er ved at dumpe til eksamen, gik han med søvngængeragtige skridt hen og rakte en hånd frem imod den unge kvinde.

Jeg forstår godt at De er vred, fik han fremstammet. Jeg beder Dem om tilgivelse.

Borghild rystede hans hånd hjælpeløst, stadig uden at se på ham. Han mærkede varmen af hendes nærhed og duften af hendes hår, og på en gang slog hendes sortblå blik op imod ham og tændte en voldsom besættelse i ham, han ville knuge hende til sig, men hun trak ham til side, trak ham helt hen til en skygget krog af stuen, her tog hun begge hans hænder og så ham ind i øjnene, hendes mund stod åben, hun rystede på hovedet i stille undren mens hun knugede hans hænder.

9

Frederik stod udenfor sysselmandens hus og røg cigaretter mens han ventede på at Ivar skulle komme tilbage. Han var inde på kontoret til forhør eller hvad det var. Bergthor Ørnberg var der også, og Marselius og et par andre mænd. Frederik var spændt på hvad de ville gøre ved Ivar. Nu kom Marselius til syne på trappen, han var rød i kammen og fumlede spekulativt ved sit gedeskæg. Lidt efter kom Bergthor, han strøg ærmet tilside og så på sit armbåndsur, så hastede han videre med sit glatte brillefjæs.

Omsider kom Ivar. Han standsede midt i trappen og tændte sig en cigaret, vippede tændstikken fra sig med en tvær bevægelse og indåndede langsomt røgen. Han så så inderlig træt og ligeglad ud.

Nå? frittede Frederik.

Ivar gav sig god tid.

Det blev ordnet med nogle bøder, sagde han. Og så ville de ha at jeg skulle gi dem en undskyldning og love at forbedre mig. Men det ville jeg ikke. Bergthor havde også alle sine tænder i munden, så vidt jeg kunne se. Men jeg tilbød ham at betale 500 kroner for tort og svie, og det gik de så med til. Marselius ville ha 1000 kroner, men sysselmanden fik ham pruttet ned til 200. Han sagde at hele Marselius’ menage var ulovlig, og så svarede Marselius at det var der så meget andet der også var. Og så tav sysselmanden.

Ivar trak mundvigene nedad i et lille spydigt smil: Og da så de to aber var gået, så siger sysselmanden: Nu har jeg næsten gjort mig til forbryder for din skyld, Ivar, for at spare dig, for det kunne ha kostet dig tre måneders hæfte eller mere for vold mod politiet. Ja, hvad skylder jeg dig? sagde jeg. Intet, sagde han. Du skylder mig intet. Så fik han resten af det jeg havde på mig, det var lidt over 500 kroner. Han råbte efter mig at han havde sagt at han intet ville have, men jeg hørte på hans stemme hvor glad han var …

Ivar inddrak røgen og stødte den fra sig med et kort suk: Jeg gir dem fanden allesammen. Det var sysselmanden selv der burde komme i brummen. Og Opperman og hele stadsen. Det hænger mig altsammen langt ud af halsen. Krigen og det hele. Pøj!

De gik ombord på »Manuela«.

På gulvet nede i den mørke kahyt lå der noget der lignede en snavset tøjbylt, det var Jens Ferdinand, typografen, han var døddrukken og åndede rallende gennem munden.

Stakkels skvat! sagde Ivar. Kom, vi lægger ham lidt op i køjen, så kan vi bringe ham hjem når det bliver mørkt.

Ivar skruede kapslen af en flaske Cluny.

Jeg længes væk fra dette gamle møgskib! sagde han. Man burde jo ha et stort skib. En trawler, for eksempel. En armeret trawler. Eller en torpedojager.

Frederik lo, men Ivar vedblev alvorligt: Ja, for fanden. Hvorfor skal vi ligge og rode i vores gamle hjælpeløse joller? Er vi ikke med i krigen, må jeg spørge? Er det ikke en forbandet humbug at vi skal være nevtrale? Vi er sjanghajet med ud i krigsslaveriet, som Jens Ferdinand siger. Det er ingen løgn. Og det er andre der skummer fløden. Det har han også ret i. Vi tror vi bliver lønnet som grever, men andre får det femdobbelte, det tidobbelte for at sidde hjemme og bestemme over os. Opperman skatter af en nettoindtægt på 175.000 kroner, og sysselmanden siger at han scorer mindst det tredobbelte på sin grossererhandel, foruden hvad han fortjener på de to joller. Og Salomon Olsen er flere gange millionær. Nå, det rager nu ellers ikke mig.

Frederik følte sig lidt forsagt. Det lignede ikke Ivar at være på den måde. Han havde forandret sig på det sidste. Siden den historie med pigen i Aberdeen. Han kunne ikke forvinde det, åbenbart. Frederik søgte efter et eller andet opmuntrende at sige.

Krigen holder vel engang op, sagde han.

Og hvad så?

Ivar gabede. Hans gaben endte i et tvært smil og han gav sig til at nynne hen for sig

Alt kjød det er kun hø,
profeterne monne skrive,
vi skal dog alle dø –
blive vel inår det bliver!

Frederik åndede op. Nu kendte han Ivar igen. Han var den gamle.

Ivar gned øjnene og sagde mut: Vi har vist ikke godt af landjorden, Frederik, den gør én svag. Jeg mærkede det straks da jeg steg i land denne gang. Jeg var veg i anklerne. Jeg var bange. Pludselig var jeg bange! Bange for søen, bange for tyskerne. Og da jeg så de mænd der arbejder for englænderne på den nye kørevej over ejdet, så misundte jeg dem fordi de havde deres job på landjorden og alligevel tjente gode penge. Nej, vi har ikke godt af at komme i havn, Frederik, vi mister kraften … ligesom fisk der kommer op af vandet.

Ivar rettede sig op og strakte lemmerne. En dram gør nu alligevel godt, sagde han og så med venlighed på Frederik.

Han gav sig atter til at synge:

Godt øl og brændevin
skal altid med os følge
ihvor vi rejse hen
ud på den blanke bølge!

Frederik faldt med ind i omkvædet. Jo, nu var Ivar alligevel igen den gamle. Nu var han atter i orden.

Frederik rokkede på sig, lidt uroligt: Du, Ivar, jeg mødte min halvonkel i dag, du véd ham urmageren, og han bad mig komme og besøge ham klokken seks, han havde noget meget vigtigt at tale med mig om. Han vil leje et skib, fik jeg ud af ham, og jeg tror næsten at hvis det passer så vil han ha mig til skibsfører. Nej, jeg véd ikke, men … sæt det er det, Ivar?

Gå du hen og tal med ham, sagde Ivar. Ur-Pontus har penge, og det kunne godt ligne ham at ville spekulere. Han er desuden småkulret og må ha en til at tænke for sig. Ja, Frederik, kan du få tjansen, så tag den, ellers er du godt dum. Men lov nu intet bestemt før du er sikker på at det ikke er noget hokuspokus og at du ikke bliver snydt.

De rejste sig begge og gik op på dækket.

Den gennemtrængende lugt af Pontus Andreasens ur- og galanterivarehandel stemte Frederik for brystet, det var en underlig kælen og kvindagtig lugt, den sivede ud fra det røde parfumerede vat i Pontus’ smykkeæsker og mindede om konfirmation og forlovelse. Og inde i Pontus’ lille kontor lugtede det stramt af petroleumsovn og medicin.

Ivars ord sad endnu Frederik i øret: pas på at det ikke er noget hokuspokus han vil ha dig med til. Han lyttede vagtsomt til urmagerens tale mens han tyggede på sin udgåede cigar. Jo, Pontus var småkulret. Han havde guldfeber. Frederik havde lidt ondt af sin gamle halvonkel som efter at have trippet omkring i sin lille forlovelsesbutik i et halvt århundrede nu pludselig ville være skibsreder og storhandler. Det havde hans hu altid stået til, forklarede Pontus, men hans kone havde været så forfærdelig meget imod det, for hun var en forsigtig og ængstelig natur. Men efter at hun nu i sommer var gået ind til den evige hvile kunne intet mere holde ham tilbage. Han havde penge, over 100.000 kroner. Og ganske vist var der intet skib til salg i øjeblikket, men det kom nok. Foreløbig havde han lejet en skonnert for to ture.

Hvad er det for en skonnert? spurgte Frederik.

Det er »Admiralen«, Sandefjord-skonnerten, Thæus Mortensens skib.

Frederik bøjede hovedet snusende tilbage. »Admiralen«, sagde han og nikkede. Det er jo et stort skib. Men det er en gammel skude, det er du vel klar over, Pontus, over halvthundrede år gammel. Det skal ellers ikke være noget dårligt skib. Men det har mærkelig nok aldrig haft held med sig. Thæus har vistnok kun haft tab af det, og havde han ikke sine to andre skibe, så véd jeg ikke. Hvor stor er lejen?

Lejen er stor, sagde Pontus og gned sig over de stribede lår. Pontus gik altid i stribede bukser og jaket. Lejen er stor. Tyve tusind om måneden.

Så skal du være heldig for at få det til at balancere, mente Frederik.

Pontus trak ansigtet sammen til nysen, men kvalte eksplosionen indvendig i hovedet. Det træk huskede Frederik fra før, Pontus havde altid stredes med denne nysen og var mester i at sætte den til vægs indvendig.

Det skal ikke balancere, Frederik, sagde han. Det skal gi overskud, stort overskud! Når skibet ikke har klaret sig før kommer det af at det hele tiden har været ført af Thæus’ umulige bror Lukas. Det er Lukas der er uheld ved, ikke skibet. Jeg kender godt Lukas, han er alt for gammel og forsigtig af sig og dertil er han dum, Frederik, enhver kan rende rundt med ham som han vil og binde ham alt muligt på ærmet. Jeg er en gammel rotte, jeg kender menneskene, tro mig. Men jeg har tillid til jer unge, Frederik. Det er folk som dig og Kvanhus-drengen, der sejler penge ind. Det er sandt hvad jeg siger! Læg mærke til at alle de andre skibsførere Thæus har er unge mænd. Det er ligesom Spitfire-piloterne, det er også kun unge mænd! Det er kun Lukas der er gammel og umulig. Skibet er godt nok. Ja, jeg véd godt at det ganske vist spøger ombord …!

Pontus viste sine lange brændte fortænder under de stive knurhår, der så ud som om de var frosne, han lignede ganske rigtigt en rotte. Der spillede en ubehagelig ild i hans gule øjne. Han tilføjede, idet han kløede sig hæftigt i nakken: Jeg véd at det vil gå, Frederik! Jeg har allerede et glimrende tilbud fra Stefan Sveinsson. »Admiralen« skal få første tjans i Effersfjord mod at bringe tredive fiskeriarbejdere med som passagerer. Du véd at der er frygtelig mangel på arbejdskraft deroppe. Skibet kommer straks til bryggen og får den fineste fiskelast. Jeg har Sveinssons løfte og håndslag på det. Sveinsson er en storartet mand.

Urmageren rejste sig foroverbøjet og stak tommelfingrene op i ærmegabene på den slidte klædes vest: Men det er kun godt at du kommer med dine modargumenter, Frederik, det er sådan det skal være. Lad os bare høre for og imod. Men det forandrer ellers intet, for jeg har taget min beslutning. Jeg er ingen ung mand mere og jeg er enkemand og har ingen børn. Jeg kan ikke tage mine penge med mig i graven og jeg er ikke interesseret i at min kones familie rager dem til sig. Men du er også min slægtning, Frederik. Nej … jeg siger intet! Men nu vil jeg ha fornøjelsen af at spekulere. Hvorfor skal jeg sidde og kukkelure alene, jeg som har penge at spekulere med?

Pontus tog atter plads, vrikkede sin stol nærmere Frederiks og undertvang igen en nysen. Jeg har, sagde han dæmpet, jeg har brændt efter at spekulere i fisk, lige fra krigens begyndelse. Jeg har ladet den ene chance ryge efter den anden, bare for husfredens skyld. Du véd hvordan Kathrine var og hvordan hun kunne gøre én helvede hedt. Jeg har ærgret mig blodsottig over at se hvordan selv mænd der ikke ejede en skejs er blevet rige mænd på fisken, halve fallenter som konsul Tarnowius, hvordan svømmer han ikke nu i penge, så han har kunnet bygge sig et slot! Med tårne og svømmebassin og palmehave og alt! Eller hvad siger du til Olivarius Tunstein, den elendige lappeskomager, der nu er ejer af »Gratitude«. Han begyndte jo med at leje en gammel udtjent sandsuger!

Ja det var utroligt at det gik, indrømmede Frederik.

Utroligt? Det var forbryderisk. Men det er der så meget andet der også er, og alt får lov at passere, for lov og ret er forlængst afskaffet i dette land og i verden i det hele taget. Og så trumfede Olivarius det igennem og vandt på det. Det er bare mod og stædighed, der skal til.

Men det var nu i den allersikreste tid hvad markedspriser angår, indvendte Frederik. Det ligger lidt anderledes nu. Der er mere fisk på markedet. Der spørges mere efter kvaliteten. Salomon Olsen led et stort tab forleden på »Kitty«, den bragte en last af storsej til Aberdeen, der var intet i vejen med fisken, men der var blot intet marked for Black-Jacks, og det hele blev solgt for en slik …

Jo men »Kitty«! bemærkede Pontus og rakte pegefingeren triumferende i vejret. »Kitty« føres af Ludvig Næs, en gammel træl på nioghalvtreds. Hvad sagde jeg ikke også før!

»Kitty« har gjort mange gode ture, sagde Frederik tankespredt.

Pontus rykkede sin stol tilbage til skrivebordet. Han var rød i kammen og knurhårene under den store næse bevægede sig usikkert. Men pludselig gjorde han et kast med hovedet og sendte Frederik et iskoldt og hovent blik: Du er åbenbart ikke interesseret, kan jeg forstå på det hele? Vorherre bevares. Hvis du befinder dig så godt som bedstemand på Oppermans lille skideskib, så bliv der i Herrens navn. Der er hundrede andre der vil hænge mig om halsen for at få tjansen med »Admiralen«.

Jeg har ikke sagt nej, Pontus, sagde Frederik og rødmede. Jeg skal gi dig besked i aften.

Tak, det er mageløst af dig, sagde Pontus og rejste sig med et lille duknakket buk.

Frederik rejste sig også. Han søgte Pontus’ blik. Men den lille mand vendte sig bort og sagde bidende: Véd du hvad, Frederik, du kan spare dig at komme her igen, kan du. Det kan du, dit indbildske fjols!

Frederik rystede på hovedet. Jo men … jeg ville kun nødigt at vi gjorde regning uden vært, Pontus.

Pontus vendte sig pludselig om, hans øjne var ganske små af ringeagt og fortænderne stod ham langt ud af munden. Jeg vidste jo også godt at du var et pjok, Frederik! vrissede han. Jeg ville kun gi dig en tjans for familieskabets skyld. Men nu har du forpasset din besøgelsestid som den idiot du er! Har du forstået?

Tag det ikke sådan, Pontus, sagde Frederik med et lille smil.

Men Frederiks ro gjorde den gamle endnu mere ophidset, han åbnede kontordøren med et spark og hyppede på Frederik som var han et kreatur. Ude i butikken lugtede det stadig syrligt beklumret som af overfyldte stadsstuer og svedige ringfingre.

10

Engilbert havde haft en ny mærkværdig og rystende oplevelse. Den havde fundet sted oppe i Kvanmyren tidligt på formiddagen. Her var som sædvanlig tåge, og den var i dag så tæt at han løb surr i verdenshjørnerne og syntes at rævegården lå på et forkert sted, og da han skulle begive sig på hjemvejen kunne han ikke få fjeldsiden til at skråne nedad. Den skrånede opad hvor han så vendte sig hen. Tilsidst satte han sig ned på en sten for at samle sine tanker, og da var det det begyndte. Et stykke borte skimtedes en kvindeskikkelse i silhouet gennem tågen, en gående kvinde med en tørvekurv på nakken. Det var en stor spændstig kvinde, hun lignede Kvanhus-Thomea, han var i begyndelsen sikker på at det var hende og råbte hende an, hun standsede et øjeblik, men fortsatte så, uden hast.

Engilbert kaldte igen. Skikkelsen standsede påny. Men så gled den ud i tågen og forsvandt stående.

Han svang sin kødkurv op på ryggen og nærmede sig hastigt stedet hvor skikkelsen havde vist sig. Thomea! råbte han. Han var sikker på at det var Kvanhus-pigen og at hun ægget af hans tilnærmelser i går var kommet her i håb om at træffe ham. Hun havde måske set ham da han var på opvejen og havde gjort sig et ærinde op i myren. Kvanhusfolkene havde deres tørv heroppe.

Lidt efter fik han igen øje på hende, skikkelsen tegnede sig røggrå mod en lysning i tågen, men højt tilvejrs som havde den gjort sig løs af jorden og holdt sig svævende i den bare tåge. Han kaldte. Skikkelsen standsede og fik grund under fødderne, han syntes at den vinkede til ham og han var ikke fri for at føle sig lidt benovet. Det var Thomea og dog ikke Thomea. Måske en huldre. Pludselig satte hun i løb og han efter hende. Han kom hende så nær at han hørte hendes åndedræt, men så med ét var hun forsvundet.

Thomea! råbte han venligt. Du har intet at frygte af mig! Hvad flygter du for?

Hun måtte have skjult sig et sted i nærheden. Han råbte igen: Hallov! Hvem du så er!

Der kom intet svar. Ikke en lyd undtagen den slikkende piblen af myrens vand. Tågen blev tættere og han vidste ikke hvor han befandt sig, her var mange store mosgroede sten, jordbunden var fugtig, her og der var der små sorte damme mellem flager af giftiggrøn hængedynd. Han gav sig til at søge mellem stenene. Et sted gabede en sort huleindgang mellem to hushøje klippeblokke, han kiggede derind, rakte armen ind, det var en rummelig hule, måske den såkaldte Troldungehule. Jo, nu kendte han den pludselig igen, det var Troldungehulen. Han fik en lille kulderystelse af vellystblandet angst og samvittighedsnag.

Thomea eller hvem du er! sagde han muntert og beroligende. Hvorfor gemmer du dig for mig?

Han satte tremmekurven fra sig og krøb spændt ind i hulen idet han famlede for sig, det var en stor våd hule, det dryppede fra dens loft og gulvet sivede af væde. Hun var derinde, pludselig havde han hende i sin favn og mærkede hendes varme og den røgede lugt af hendes klæder. Hun knykkede lidt, gjorde ingen videre modstand. Han kunne ikke skelne hendes træk her i mørket, han famlede hen over hendes ansigt. Jo, det var Kvanhus-pigens, det var Thomea, et virkeligt levende menneske. Han famlede videre ned over hendes hals og barm, greb hendes hænder og tvang hendes arme tilside, tvang hende ned i dyndet på hulens bund, hun klynkede og gjorde større modstand, borede sine knæ op i hans underliv, baskede med albuerne, fik vredet den ene hånd løs og stemte den op mod hans hage. Hun havde gode kræfter, denne kvinde, men Engilbert fik med en kraftanstrengelse bastet hendes frie hånd, vildskaben var kommet op i ham, han pressede hende dybere ned i dyndet, tvang hendes knæ tilside og borede frådende sin tunge ind mellem hendes læber og tænder. Hun stønnede hvinende gennem næsen, stemte albuerne ned i dyndet og fik løftet sig lidt op, men han var hende for stærk, han gryntede triumferende idet han atter pressede hende ned i det skvulpende mudder.

Men pludselig mærkede han en skarp pine i tungen, der undslap ham et vræl, men han kvalte det i en skoggerlatter: Bider du, din satan! Jeg skal lære dig! Han gav til straf hendes pande et lille stød med tindingen og søgte påny hendes mund, men nu bed hun igen, og det var som for livet, hendes tænder sad fast i hans underlæbe, hun bed til som en skrækslagen hoppe, hensynsløst, bed igennem. Han opløftede et hyl af smerte, tabte grebet om hendes håndled, mærkede et ubarmhjertigt stød af hendes knæ mod sit underliv så han måtte hive efter vejret.

Og pludselig kom der en ubestemmelig angst over ham, han følte sig svag, var gråden nær, lod sig uden modstand vælte tilside, håbede i sin sjæls inderste at dette utyske ville lade ham i fred, men til sin rædsel mærkede han at hun ikke havde fået nok, han følte hendes rasende fingre i sit hår, hun trykkede hans ansigt ned i mudderet, stødte ham hårdt i siden med sine knæ, rullede ham rundt i den plørede hule. Sådan kunne da intet kristent kvindemenneske bære sig ad … kun en led trold. Det stod ham på en gang klart at han var blevet ført bag lyset af ondsindede magter, lokket i en skammelig fælde. Aldrig i sit liv havde han været udsat for noget så nedrigt! Han havde en mareridtagtig fornemmelse af at være lammet og ikke kunne komme af stedet. Han mærkede hvorledes den fremmede dæmons raseri ligesom løjede af. Hun slap sit tag i hans hår, hendes fingre gled ned over hans kind, det var næsten som ville hun kærtegne ham. Jo … han mærkede til sin skrækblandede undring at hun nu kærtegnede ham og han hørte på hendes åndedræt at hun græd. Det var uhyggeligt … troldtøjet tudede og skabede sig, på skrømt naturligvis, han anede nye rænker, men pludselig kom han igen til kræfter, rejste sig med et sæt op på knæene og krøb som et firbenet dyr ud af hulen, satte i løb, sprang for livet, mærkede at det bar nedad.

Han blev ved med at løbe indtil han stod ved et udmarksskel. Her satte han sig et øjeblik ned. Han var gennemblødt af mudder og sved, halvstørknet blod og spyt sad ham som et skæg ned ad hagen og brystet, han skjalv på hænder og fødder. Der løb en lille bæk i nærheden, han trak sin trøje af, skyllede og gnubbede den i det klare vand og tørrede blod og slam af ansigtet.

Du evige! Hvad var det mon han havde været ude for? Han gav sig til at gruble mens han med den sårede tunge følte til den hovne underlæbe. Han havde en tom og kold fornemmelse i mellemgulvet, som var hjertet trukket ham ud af kroppen og havde efterladt et sivende dyndhul.

Talismanen! Han tog sig i feber i brystet. Den var der ikke!

Han gav sig skælvende til at gennemrode sit tøj. Nej, den var der ikke. Talismanen var ikke til at finde. Den var borte.

Engilbert klatrede frysende over gærdet og begav sig på vej hjem over den stubbede indmark. Han følte sig fuld af anger og kval, men også af undren. Han havde aldrig i sit liv været ude for noget så sælsomt. Stærke magter havde været på spil. Men måske ikke onde magter. Måske havde det været ment som en prøvelse. Men han havde i så tilfælde ikke bestået prøven, men var faldet og havde fået sin velfortjente straf …

Hvad om man nu gik hjem og fik tøjet skiftet og pudset sig lidt op og derpå gik hen til grosserer Stefan Sveinssons hus og betroede sig til hans kone, simpelt hen fortalte den kloge Svava det hele og bad hende om et råd? Han trængte ligefrem til rigtige menneskers selskab, til at høre dannede folks tale på et helt godt og forståeligt sprog, bedre og ædlere end hvad man ellers havde om ørene, dette troldeagtige halvnorske ømål. For ikke at tale om Oppermans kavdervælsk eller Thygesens og Myklebusts brændevinsvås. Han længtes efter at træffe landsmænd og fornuftmennesker.

Fru Svava var i bad, men hun lod hilse at hun kom om tyve minutter og pigen viste Engilbert ind i stuen og bad ham tage plads så længe. Grosserer Sveinsson var på forretningsrejse i England.

Engilbert så sig om i den smukke stue med de mægtige læderbetrukne stole og skinnende mahognimøbler. På harmoniet stod Einar Jónssons verdenskendte »Moder Jord« og rundt omkring den en stor samling fotografier i guldramme, fine og noble ansigter. Der var for det første Stefan selv, en sjælden smuk mand i kjole og hvidt slips, han var lyshåret og havde et frodigt overskæg og milde blå øjne. Ved siden af ham stod så fruens billede. Det var et ungdomsportræt. Svava havde endnu ikke fået sit kridhvide hår, hun var mørkhåret. I grunden var hun kønnere nu med det dronningeagtige sølvhår.

Videre var der fotografier af ægteparrets børn, sønnen Bjørn, der var på gesandtens kontor, døtrene Rosa og Viola, der var i Amerika, hvor den ældste var en berømt porcelænsmalerinde og den yngre gift med en knappenålskonge og millionær. Der var også portrætter af Svavas forældre, stovte præstefolk, og af Stefans fader, fabrikant Svein Stefansson, en mægtig mand og digter tillige.

Engilbert kendte alle disse portrætter og havde fået dem grundigt forklaret af Stefan selv.

Nu vendte han sig mod det store maleri af Vatnajøkull der hang på stuens endevæg, et blændende syn, den svovlblå jøkel mod den uvejrsskyede himmel og den svulmende flod i forgrunden. Ak, man måtte længes tilbage til Island, landet af ild og is, verdens mærkeligste land. Og for tiden også verdens lykkeligste. Der var ingen krig, ingen hunger og elendighed, alt stod i blomst, i tung og moden blomst, alle havets og jordens produkter stod i højeste pris, England og Amerika kappedes ligefrem om at betale dem. Pengene flød som lava fra et krater, priserne var høje, en cigar kom let op i 25 kroner, en flaske brændevin undertiden helt op i 500, men det gjorde jo ikke noget, for alle lønninger og indtægter var tilsvarende høje og arbejdsløshed var ukendt, ja, der var mangel på arbejdskraft til de vældige nye bygværker der skød op allevegne. Enormt, enormt var det at tænke på! Og her gik man selv og var en simpel daglejer i det udlændige, håndlanger for Opperman, rævepasser …

Dog, det var ikke sådan at Engilbert følte anger eller nag. Han var jo ingen erhvervslivets stormand, han var en simpel forsker og stræber i det åndelige, han havde nok i sit. Han havde allerede som ung yogi gennemskuet hele samfundsmaskineriet, han vidste at det altsammen kun var skal, den hårde nødvendige uafvendelige skal omkring en dulgt og hemmelighedsfuld indmad, en kerne der ikke lå åben i dagen men alligevel var det vigtigste af alt fordi den bar både døden og livet og evigheden i sig.

Men nu trådte fru Svava ind. Han følte sig et øjeblik ganske blændet af hendes høje lysende skikkelse. Hun var klædt i en gul japanesisk kimono med broncefarvede ornamenter og det glashvide purlede hår vældede hende ned over skuldre og ryg. Der stod en duft af hende som fra et blomsterbed. Hendes hvide håndled og fingre glimtede af ringe og armbånd og også fra hendes smilende tænder lynede det af guld.

Ak, hun var skøn, Svava, trods sine halvthundrede år, hendes ansigtshud var skær og hendes tulipankinder røde som en ung piges. Hendes store buede øjenbryn var mærkeligt nok ikke hvidnede som håret, de bar endnu den sorte farve, og på samme måde hendes øjenvipper. En verdensdame var fru Svava, og hvis man ikke vidste bedre ville man gætte på at hun ialtfald ikke var over 35 år gammel.

Engilbert sank så underlig sammen i sig selv og havde næsten helt tabt lysten til at rådføre sig med Svava om de underlige sager han stod i. Han syntes pludselig at de var så skidenfærdige. Men hun hjalp ham på gled. Med et muntert blink i øjet bad hun ham berette om sine landvindinger i det okkulte, og efter at have drukket et par glas stærk grøn likør tøede han op og lod munden løbe.

Fru Svava nikkede hemmelighedsfuldt men uimponeret, intet kom bag på hende, det var næsten som vidste hun på forhånd hvad han ville sige. Det vidste hun vel også, for hun skuede jo i det dulgte som kun de få udvalgte, der har denne sælsomme skæbnens gave. Det nyttede heller intet at stikke noget under stolen eller bruge milde omskrivninger, hun var stadig på vagt med sit indtrængende smil.

Du fik altså ikke på noget tidspunkt din fulde vilje med hende deroppe i hulen? spurgte hun.

Nej, sagde Engilbert.

Fru Svava kneb øjnene sammen og så på ham gennem de sorte vipper: Der var heller ingen udløsning? Du forstår hvad jeg mener?

Ja, nikkede Engilbert alvorligt, jeg forstår hvad du mener. Nej, der var ingen udløsning, ikke legemligt talt, altså, men måske åndeligt, for da hun rullede mig rundt i mudderet følte jeg mig så slap og ligesom slået helt ud.

Det er meget interessant, sagde fru Svava og åbnede igen øjnene. Hun stirrede tankefuldt hen for sig. Véd du hvad, Engilbert, jeg tror jeg vil spå dig. Jeg tror at vi ad den vej kan få mere at vide end vi véd nu.

Engilbert mærkede at han begyndte at sitre. Han var allerede under stærk indflydelse af hendes magt, og dette gjorde ham urolig. Ville Svava hans vel? Det var spørgsmålet. Hun havde ord for at være sine venner en mageløs ven, men sine fjender en hadsk og ond forfølger. Nogle påstod at hun med sine kunster havde pådraget sig fremtrædende gejstliges harme og had og at dette var en af grundene til at Stefan havde ført hende af lande og bragt hende i sikkerhed på denne øborg midt i havet.

Fru Svava bøjede sig lidt forover, holdt begge sine fine hænder op for ansigtet og sad en stund og rokkede lidt frem og tilbage. Så rejste hun sig, åbnede en skuffe i et chatol og fremdrog en kastanjebrun flettet hårkrans. Hun anbragte sig atter i stolen og lagde kransen i sit skød. Engilbert skjalv nu så meget at han måtte bide munden sammen for ikke at komme til at klapre. Han stirrede på hendes skød der tegnede sig tydeligt gennem det lette silkestof. Den lådne krans virkede så underligt ublufærdigt, den var sikkert bundet af hendes egne hovedhår fra en yngre alder mens de endnu var mørke. Han følte at hun stirrede på ham.

Se på mig, Engilbert! sagde hun dæmpet. Nej ikke på kransen. Se mig i øjnene!

Han mødte hendes blik, det svimlede lidt for ham i begyndelsen, men så vænnede han sig til det og mærkede en vis hvile ved det. Det var som gav han sig over til en ubetvingelig men god magt.

En to tre fire fem, begyndte hun at tælle, op til seksogtredive. Du fylder seksogtredive om kort tid, Engilbert, sagde hun. I denne måned eller næste.

Den anden i næste, sagde han.

Du har to søstre, vedblev hun.

Engilbert åbnede munden for at svare, men hun kom ham i forkøbet: Den ene er død, ja jeg ser det, hun døde som helt ung. Hun hed … Nora?

Naomi, hviskede han.

Ja det er rigtigt, det er Naomi. Det er sådan et sjældent navn. Og, Engilbert, du har to, tre eller måske flere børn. Tre, ser jeg. Med to forskellige kvinder.

To med den ene og to med den anden, rettede Engilbert. Han mærkede at han begyndte at svede stærkt. Jeg har fire ialt, sagde han.

Ja fire, bekræftede hun. Den første kvinde er siden gift.

Ja, med en amerikaner.

Den anden er ugift.

Ja.

Men så er der en tredje, vedblev hun. Hun sukkede som om dette bedrøvede hende.

Sveden haglede Engilbert ned over panden og kinderne og det sved i hans tunge og underlæbe.

Der er en tredje, gentog fru Svava. Jeg kan ikke rigtig se hvad det er. Hun er meget ung. Har du også et barn med hende, Engilbert? Det er lidt utydeligt for mig. Du behøver ikke at undse dig for mig, Engilbert.

Jeg véd ikke, sagde han. Jeg véd ikke. Det er mig ikke bekendt.

Men det var for hendes skyld at du … at du rejste, Engilbert. At du rejste hertil.

Engilbert rystede stille på hovedet. Ja, sagde han.

Jeg kan fortælle dig at hun siden har fået en datter, og at denne datter er døbt Engilbjørg.

Engilbert stønnede svagt og rokkede på sig i stolen.

Stille, formanede fru Svava. Nu er der noget underligt. Sid ganske stille. Luk øjnene.

Han lukkede øjnene og mærkede en let bevægelse af fingerspidser over sin pande. Han følte sig næsten bedøvet af duften fra fru Svavas klæder og hud.

Åbn øjnene, sagde hun. Hun sad i sin stol ligeoverfor ham og hårkransen lå i samme stilling i hendes skød.

Nej, sagde hun, jeg kan ikke se noget tydeligt. Du kommer til at rejse langt bort, tror jeg. Der er en der forfølger dig med sine tanker dag og nat. Det er en kvinde.

Engilbert brød ud i en tør hulken og gjorde nogle synkebevægelser.

Er hun stærkere end dig? fik han sagt.

Fru Svava var tavs.

Er jeg forgjort? spurgte Engilbert dumpt.

Det varede noget inden fru Svava svarede. Omsider sagde hun kort: Magterne strides om dig, Engilbert. Jeg kan ikke sige mere.

Vil du hjælpe mig? hviskede han.

Hun svarede ikke på spørgsmålet men sagde med et lille smil: Du er jo en belæst mand, Engilbert, husker du hvor disse linjer er fra:

End kan jeg en tiende
hvis jeg ser
tunhekses leg i luften højt,
jeg kan volde
at de hverken finder
deres hjemmehamme,
deres hjemhu!

Ljóðatal fra Hávamál, svarede Engilbert hastigt.

Rigtigt!

Engilbert rødmede let, deres øjne mødtes, han følte sig overvældet og måtte tænke på da han som purung for første gang mødte og gengældte en forelsket kvindes blik.

Han rejste sig og greb hendes hånd, trykkede den imod sin mund, kyssede den i vildelse, kyssede også hendes håndled og den nøgne arm i det vide ærme.

Du er så oprevet, Engilbert, sagde hun mildt. Se, tag dig et glas af denne her drik. Jeg skal komme nogle dråber i den som vil gøre dig godt.

Hun hentede en lille medicinflaske og dryppede syv dråber i likørglasset.

Så, Engilbert, sagde hun venligt, næsten muntert. Drik du nu dette her og gå så hjem og få dig en blund. Og så skal du få noget af mig. Se her.

Hun gav sig til at undersøge hårkransen, vendte og drejede den og førte den to gange op til læberne. Så trak hun et langt mørkt hår ud af den og rakte det til Engilbert.

Gem det. Bær det på dig. Det vil hjælpe dig langt bedre end din forrige talisman.

Engilbert takkede bevæget. Han viklede forsigtigt håret om sin lillefinger og førte fingeren mod munden i stille tilbedelse. Derpå tømte han glasset, sukkede dybt og sagde: Tak, min frue, min dybeste hjertens tak. Du véd jeg kan ikke lønne dig det igen så gerne jeg ville.

Han følte sig svag i knæene og som en beruset vaklede han ud af døren og ned ad den bløde løberbelagte trappe.

Nu strides der om din sjæl, Engilbert, sagde han til sig selv.

På vejen hjem gik han ind til Pontus urmager og købte en ganske lille dame-pengepung af perlestof og med lås. I Masa Hansens butik fik han et stykke sejlgarn som han skar i tre og flettede sammen. Heri fastgjorde han pungen. Han ville altid bære den på sit bryst. Han viklede fru Svavas hår af fingeren, det ringlede sig levende sammen som en lille slange der lægger sig tilrette i sin rede.

11

Skyerne havde hele dagen hængt i blæsende valker ned over fjeldene. Ud på eftermiddagen løjede vinden af og tågen lejrede sig tæt og klam over byen og vågen. »Manuela« var nu næsten sejlklar, det gennemhullede styrhus var blevet repareret og forsynet med et nyt dobbelt lag af sandsække, provianten var taget ind, maskingeværet efterset og prøvet af kyndige folk. Ivar havde opholdt sig ombord hele dagen, han brød sig ikke om at gå i land og havde bedt Frederik gå op under Kvanhammeren og sige farvel på hans vegne.

Jeg kan ikke lide at vise mig efter den forbandede historie i går aftes, sagde han.

Jo men du burde gå med alligevel, mente Frederik. Jeg tror din fader og dine søstre vil blive meget skuffede hvis du ikke kommer. Desuden er det jo så tåget at der ikke er en kæft der ser dig.

Det blev til at de begge gik. Ivar havde en flaske gin på sig. Inden de drejede af fra kørevejen og begyndte opstigningen ad den lille Kvanhus-sti tog de sig en dram. Luften var fuld af fine dråber der satte sig som mel på deres trøjer. Langs stien lyste det af potentil og løvetand. Et sted stod der også en klynge store margariter. Ivar plukkede en af dem og viftede sig om næsen med de våde elastiske kronblade.

De blomster her, sagde han og krummede mundvigene nedad i et lille smil, de blomster her, de har stået her så længe jeg kan huske. Og regnfangene derhenne. Dem plukkede vi som børn.

Ja, sagde Frederik, sådan nogen urter, de visner jo nok hver vinter, men hvad fanden, så kommer de igen. Om hundrede år står de måske her endnu …

Frederik følte sig ildnet af den store snaps og gav sig til at fortælle om den pige han havde været sammen med sidste nat, det var sådan en ualmindelig klog pige, hun havde læst flere bøger, hun havde også fortalt hvad han ikke vidste før: at ravne og søpapegøjer kunne blive over hundrede år gamle og at der et eller andet sted i de varme lande var en fugl, som hver gang den blev gammel gik ind i en ild og lod sig brænde op og derpå fik en ny skikkelse og blev ung igen.

Ja det er Føniks, sagde Ivar.

Ja netop, det var navnet, bekræftede Frederik. Føniks. Nå, så du kender den også?

Jo, men det er nok ikke sådan helt pålideligt, Frederik, sagde Ivar og smilede.

Ja det er godt muligt at det var sludder og vrøvl det meste og at hun holdt mig lidt for nar, indrømmede Frederik. Jeg kunne ikke blive klog på hende. Jeg har aldrig kunnet få hold på piger, de tar mig aldrig alvorligt. Er der måske sådan lidt grinagtigt ved mig? Er der det, Ivar?

Ja! sagde Ivar og strittede margariten fra sig. Vi mandfolk er alle grinagtige og dumme i tøseøjne.

Han vendte sig mod Frederik og sagde hånligt: Harper er de fleste kvindfolk, de er bare ude efter ros og smiger og penge. De holder ikke af andre end sig selv.

Nu dukkede Kvanhusets puklede grønsværstag frem i tågen. Den våde luft var fuld af røglugt.

De er nu ikke alle harper, sagde Frederik tankespredt. Der er godt tømmer imellem. Du finder dig nok også omsider en. Hende i Aberdeen skal du ikke tænke på, det var slet ikke noget for dig.

Familien i Kvanhuset var netop gået til aftensbordet, men nu rejste pigerne sig for at give plads for sømændene. Nej vi har spist, vi trænger ikke til noget, sagde Ivar, vi skal kun lige sige farvel, for vi rejser nu, vi har hast.

Han rakte hånden ud mod sin fader, men blev i det samme næsten væltet bagover af Alfhild der bagfra havde grebet ham med begge arme om halsen. Han søgte leende at skyde hende fra sig, men det var forgæves, pigen blev hængende om hans hals, hun hviskede ham noget i øret.

Nej, du kan ikke komme med, sagde Ivar, ikke før krigen er forbi, så skal vi alle op i en flyvemaskine og flyve lige til Nordpolen.

Så, Alfhild, skændte Magdalena og trak søsteren til sig, sig nu pænt farvel til Ivar og Frederik og hæng ikke sådan over dem. Se, her er dit klokkespil! Tag og spil lidt for os!

Alfhild gav hende leende et dask over enden, så greb hun klokkespillet og lagde sig ned på gulvet med det.

Ivar og Frederik fik ikke lov til at gå før de havde drukket en kop kaffe. Ivar skænkede sin fader en snaps. Den gamle drak den ud i småbitte drag, han tog på glasset med artige fingre og gjorde sig umage for ikke at spilde en dråbe, og for hver lille mundfuld henåndede han et ønske om tusindfold held og lykke og Jesu nåde og velsignelse.

Ivar iagttog ham med utålmodighed. Sådan havde faderen altid været, fin og spæd og koneagtig, fuld af gudfrygtige undskyldninger, overdrevent taknemmelig for småting. Ivar måtte tænke på sin moder, som han tydeligt huskede skønt han kun var fem år da hun døde … hun var sin mands modsætning, stor og hårdfør havde hun været, mandhaftig af sind, god og tålsom overfor sine børn, men mut og bitter overfor fremmede. Ja ulige havde disse to mennesker været af sind såvelsom af herkomst, han en fattigmandssøn, hun en velhavende bondes datter, men lykkeligt havde deres samliv dog været og et livsværk havde de efterladt sig: rydningen under Kvanhammeren med dens kartoffelagre, græsmarker og dyr. En fredsommelig og godt gemt verden, ja, du forbarmende, et lykkeligt indelukke, et paradis at tænke på når man var derude.

Ivar greb sit glas og drak det ud. Han mærkede et let tryk af en hånd mod sin skulder og vendte sig om. Det var Liva. Hun bøjede sig ned og hviskede: Kom lidt, Ivar, der er noget som jeg så gerne vil sige dig!

Han rejste sig og fulgte efter søsteren, de gik udenfor. Liva sagde bortvendt og med lav stemme: Du må tilgive mig, Ivar … jeg har hele tiden villet tale med dig, men jeg har ikke turdet, for jeg véd ikke hvorledes du vil tage det … men jeg er så ængstelig for dig, Ivar, jeg beder så ofte for dig, for at det skal gå dig godt og du skal omvende dig til Jesus før det er for sent! Men lad det ikke blive for sent, Ivar! For nu er timen nær og vi må holde os rede og have vores lampe tændt! Nej hør på mig, Ivar, jeg må tale med dig! Du må omvende dig til ham, der alene kan lyse os ud af det evige mørke der kommer! Hører du! Jeg vil ikke at vi skal være evigt adskilt når timen kommer, jeg kan ikke holde den tanke ud …!

Hun greb hans hånd og fik en fast fremmed klang i stemmen: Ivar! Overgiv dig til din frelser, tro på ham der har lidt døden for os for at vi ikke skal fortabes!

Ivar sendte Simon bager en ærgerlig tanke, den forskruede karl, nu havde han da helt fået fordrejet hovedet på den gode Liva. Han gengældte søsterens håndtryk og sagde roligt: Du behøver ikke at være ængstelig for mig, Liva. Kom, vi går ind igen.

Du må ikke være vred! sagde Liva. Jeg måtte sige dig det, jeg ville ikke forsømme det, Gud krævede det af mig. Jeg vil blive ved med at bede for dig og for Frederik og jer alle …

Ivar gav hende et lille venskabeligt puf med albuen. Vi skal nok klare op du gamle! sagde han leende. Liva måtte selv le. Hun tog ham ved armen og de gik ind igen.

Frederik havde atter skænket op i glassene, men nu blev der drukket til opbrud og afsked. Liva og Magdalena fulgte de to mænd ned ad stien, de gik alle fire arm i arm. Månen var kommet frem og hang i den plumrede tågeluft som en gammel bleg vandmand. Magdalena var blevet lidt overstadig af vinen og kyssede broderen og Frederik til afsked. Hun tog endnu engang deres hænder og sang idet hun gjorde nogle dansetrin:

Så far da alle, far vel,
jeg eder Gud befaler
til liv så vel som sjæl,
han er den som husvaler.

De andre faldt ind med omkvædet til den gamle sømandsdans:

Far nu vel, jeg rejser hen,
jeg kommer vel igen.

Ivar og Frederik fulgtes ad i tavshed. Frederik støttede sig til Ivars arm, han havde imod sædvane fået en tår over tørsten og var blevet lidt vakkelvorn. Da de nærmede sig kirkegården satte Ivar farten op, han håbede at Frederik for en gangs skyld ville glemme sit kirkegårdsbesøg. Frederik havde den skik at tage afsked med sine forældres grave hver gang han tog afsted på en rejse, og ved en gammel misforståelse var det blevet sædvane at Ivar skulle gøre ham følgeskab på dette kirkegårdsbesøg. Og sådan blev det atter denne gang, det var ikke til at forhindre, kirkegården lå lige ved vejen, Frederik standsede stædigt foran lågen, underlig duknakket og forkommen i ryggen.

De gik i gåsegang op ad den lange allé af lave træer der et efter et dukkede frem i det slørede måneskin, og kirkegårdens sørgelige lugt af visnede prydblomster hyllede dem ind. Ivar kunne ikke for sin død fordrage denne lugt og han gav sig med vellyst hen til den tanke at han selv forhåbentlig nok kom til at ende sine dage ude på havet, så han kunne blive fri for at ligge her mellem sørgende duer og krimskrams under glasbeholdere.

På Frederiks forældres grave var der kun græs og en lille mosgroet mindesten. Frederik bøjede sig ned og fremmumlede en kort ramse hvoraf Ivar som sædvanlig kun opfattede ordene: »i en evig fred og ro«. Så var det overstået og de gik skyndsomt ud igen. Træerne langs vejkanten skød atter frem af tågen, et for et, som vagtposter der skulle bevidne at Frederik havde gjort sin tossede pligt. Først da han havde lukket lågen bag sig rettede Frederik sig op og blev sig selv igen.

Ombord på »Manuela«‘s fordæk skelnedes en gruppe sømænd, det kunne se ud til at være flere skibsmandskaber, nogle af mændene syntes at ligge på knæ, og Ivar og Frederik hørte tydeligt Oppermans stemme: O nej, det er håbløst, han er helt død!

Hvad satan er det nu for noget? mumlede Ivar.

Aben! fór det ud af Frederik. Han sprang i forvejen.

Jo det var aben. Den lå sammenrullet på dækket, stiv som en indtørret svaber, stendød.

Der hændte det helt usædvanlige at Frederik gav sig til at skælde og smælde som en slavefoged og bruge ord som ingen anede fandtes i hans mund. Han huggede i luften med det stive dyrelig som ville han slå folk for panden med det, og beskyldte åbenlyst kokken for at have forgivet aben.

Du har aldrig kunnet fordrage ham, Elieser, det er sagen, for du er en helvedshund, trods din kristelige kæft! Du har givet ham rottegift eller anden fandenskab, har du, forbandede … du kunne ikke unde mig ham skønt han var et lykkedyr for hele skibet.

Der var ingen der tog til genmæle. Alle var rystet over den fredsommelige bedstemands bersærkergang, man lod ham rase ud, der var ingen der var glad ved at aben var død, den havde været almindelig afholdt. Kokken bøjede hovedet og sukkede bort. Han vidste med sig selv at han ikke havde givet dyret noget usundt at spise og det ville Frederik også siden komme til at sande når de fik talt roligt sammen.

Frederiks ordstrøm døde hen af mangel på modsigelse, og nu sagde Opperman højt og tydeligt og ligesom på hele forsamlingens vegne: Du købe ny abe, Frederik. Jeg gerne betale.

Der lød nogen fnisen og tilbagetrængt latter og dette vakte påny Frederiks harme. Han vendte sig mod Opperman og fnøs: Det er ikke alt her i livet der kan købes for penge, mister Opperman!

Opperman smilede og ville sige noget, men Frederik kom ham i forkøbet, ordene røg fra hans mund som sten fra en slynge: Hold kæft, din snuskede køter, din udenlandske svinepels, din snydetamp, din skørtejæger! Har du forstået hvad jeg siger, dit skvat? Skrup af i land med dig, du hører ikke til her ombord mellem ærlige mænd!

Der opstod en stor, en fornærmende og forfærdelig men uundgåelig latter. Den begyndte ligesom et fjeldskred ganske stille med at nogle få knyk løsnede sig, men hastigt steg den til brøl, ja nogle af de unge lo og hylede afsindigt. Ivar skottede til Opperman og så til sin undring at også han lo. Han var ikke spor fornærmet. Hvem der derimod var fornærmet, ja dybt såret, det var Frederik. Han udstødte noget der mindede om hulken og masede sig gennem trængslen med den døde abe under armen. De der var ham nærmest holdt op med at le, og efterhånden løjede latterstormen af.

O gruelig vred! sagde Opperman. Synd for Frederik, stakkels Frederik, miste kæledægge!

Ivar følte for første gang i sit liv en vis beundring for Opperman. Enhver anden end han havde uvægerligt gjort sig til grin under sådanne forhold, var bruset op, havde overilet sig på en eller anden måde. Men sådan var Opperman altså ikke. Nej, han stod der, lille og naragtigt udhalet midt i flokken af arbejdsklædte sømænd, og ynkede med hjertelige ord den mand der netop havde skældt ham hæder og ære fra.

Lidt efter lagde »Manuela« fra land og stævnede ud i det stille vædefnuggede mørke.

12

Den høstlige tågenat, hvori et søvnigt måneskin spøger, ligger som et protoplasma over byen, et ubesetmmeligt noget, fuldt af kval.

Jens Ferdinand er vågnet af sin dybe rus, han konstaterer i dump selvopgivelse at gengældelsen er over ham. Han har igen, som drengen i eventyret, formastet sig til at åbne døren til slottets inderste forbudte rum, dér hvor glemselens hellige klenodie opbevares, men nu er den syndige salighedstrang forbi, straffens time er inde. Noget i ham kræver hævn og tager sig nådeløst betalt og går grundigt tilværks.

Situationen er gammelkendt, men den kan aldeles ikke tages med fornuftig resignation, den er hårrejsende ny for hver gang … lidelsens muligheder er uudtømmelige, gengældelsens dæmoner er vel oplagte og deres opfindsomhed uden grænser, ja, de er i deres nederdrægtighed på en måde beundringsværdige. De bringer alt i opløsning, de laver kludder i tids- og rumfornemmelsen, de gør selve bevidstheden splidagtig med sig selv, man er ikke længere én, man er to eller flere, man har otte øjne som en edderkop.

Falder man en smule hen i døs har dæmonerne frit spil. Men det er dog at foretrække frem for vågenhedens værkende nål i baghovedet.

Han ligger i sin egen seng, han kender den på spiralbundens hjemlige klang. Men samtidig ligger han på bunden af en uhyre krypt, og rundt omkring i mørket fornemmes den mangfoldige lyd af hærskarer i utålmodig bevægelse … til søs, til lands og i luften, som Churchill siger.

Kunne man blot få samlet sine arme og ben, der nu bliver søndertrampet af alle disse millioner fremmede fødder …! Kunne man bare få rede på sine skelende øjne og samle sig til én!

Der lyder et råb fra mørket: Vi venter det af dig! Og pludselig forstår han at han i sin egenskab af tænkende og indsigtsfuldt væsen er genstand for tilbedelse. Han samler sig til en kraftanstrengelse og råber, mens livets safter stiger op i ham: Min nød er kun en lille del af verdens samlede nød, af tidens fænomenale nød og elendighed. Menneskeheden ligger selv hen som en meningitispatient på sit smertensleje, lemlæstet i sin sjæls inderste og prisgivet dæmonerne!

Heil! Heil! runger bifaldet, med en lyd som af vilde hestes hærskarer i galop hen over en jern-arena.

Men så råber irriterede stemmer: Ud med den sølle fyr, den pukkelryg, den edderkop! Og så videre. Det må man finde sig i.

Men hendes hånd i dit hår …? Hvis hånd? Og pludselig: Livas fjerne men varme smil og hendes sørgmodige unge naive og hjertensgode stemme: … Jeg er ikke vred på dig …! Jesus Kristus bevare dig, min stakkels ven!

Livet smiler altså til dig? Alt, alt vil jeg sætte ind på det smil … se her, mit forkrøblede hjerte, tag det, steg det på panden, spis det i Guds navn, velbekomme, amen …!

Og så det ondeste af alt ondt: Stærke fremmede arme tager om hende bagfra og fælder hende ned, der lyder rå og brunstig latter, han farer op og ser til sin rædsel, at det er selve knokkelmanden der tager sig sin vilje med hende. Og med et skrig vågner han og mærker vågenhedens lange pinefulde nål i hjernen.

Den sorte gryde (Læseprøve)

William Heinesen

© William Heinesen 1949
Forside: Poul Lange

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-18747-2

© William Heinesen & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk