Cathy Hopkins

Fyre & Flammer 3 - og Portobelloprinsesser
(Prøve)

Gyldendal

Kapitel 1

Kærlighed på skinner

„Nesta, er det dig?“ spurgte Lucy i den anden ende. „Du lyder så underlig. Hvor er du?“

„Ude på toilettet. På et tog fra Helvede,“ stønnede jeg.

Jeg kunne høre hende grine. Hvorfor er folk altid ved at tisse i bukserne af grin, når jeg står midt i en total katastrofe?

„Jamen helt ærligt. Det er så fucked up. Vi sidder fast et eller andet sted langt ude på landet. Jeg skulle have været hjemme for flere timer siden.“

„Du lyder, som om du står i en spand,“ sagde Lucy. „Telefonen giver helt vildt ekko. Men hvad laver du egentlig ude på wc’et? Du er ikke spærret inde eller noget, vel?“ Så begyndte hun at grine igen.

„Jeg er gået herud,“ sagde jeg spidst, „for at snakke i mobil uden at have hele vognen med på en lytter, og fordi jeg havde forventet lidt medfølelse fra en, som jeg troede var en af mine bedste veninder.“

„Stakkels, stakkels Nesta. Toget kører sikkert videre snart.“

„Hvad laver du?“

„Ser fjernsyn. Det er bare en genudsendelse. Bagefter skal jeg over til Izzie.“

„Øv, hvor er du heldig. Gid jeg var der. Jeg kan ikke klare det her ret meget længere. Jeg keder mig ihjel.“

„Har du ikke en bog med?“

„Har læst den.“

„Et blad?“

„Har læst det.“

„Ring til Izzie.“

„Hun tager ikke sin telefon.“

„Jamen så få dig en sludder med en af de andre i toget. Så går tiden hurtigere.“

„Aldrig i livet. ‘Hjælp, vi har børn’ bliver optaget live lige bag mig. Mind mig om, at jeg aldrig skal have børn.“

„Jeg troede godt, du kunne lide børn.“

„Ja, okay, men kun i små doser. Helt ærligt, det er så provokerende. Den lille unge omme bagved driver mig til vanvid. Han hamrer på mit sæde, skændes med sin søster og spiller et eller andet irriterende computerspil, der siger som en politisirene. Og hans forældre sidder og smiler, som om han var verdens 7. vidunder. Hvorfor får de ham ikke til at holde kæft?“

„Så find da en anden plads. Det er lørdag. Der må være plads på 1. klasse, og så må du bare betale lidt ekstra. Har du penge?“

„Jamen, det her foregår på min nye plads. Far gav mig penge. Men det er jo påske, så toget er totalt overbooket, der er slet ikke pladser nok, og alle er blevet flyttet ind på 1. klasse. Og varmesystemet strejker. Og der er ingen spisevogn! Jeg kan ikke engang få en cola. Hvad griner du af? Det er ikke spor sjovt.“

„Undskyld, Nesta,“ sagde Lucy. „Det er bare tanken om dig ude på wc’et. Du kommer da også alle de smarte steder.“

„Ha-ha. Skidesjovt. Puuuhhh. Der stinker; jeg tror, der er blevet smugrøget herude. Øjeblik, jeg sprayer lige lidt.“

Jeg fik min CK1 ud og sprayede vildt rundt. „Det var bedre. Jeg keeeeder mig bare sådan, Lucy. Kom nu, sig noget sjovt.“

„Hvorfor sætter du dig ikke ned på din plads og prøver noget af det der meditation, vi lærte om i skolen?“

„Ahr, gider du lige. Det er Izzies bord.“

„Hvornår er du så hjemme?“

„Aner det ikke. Aldrig, ser det ud til. Det er tydeligt, at det her er en straf. Jeg er død og røget i Helvede og skal tilbringe den næste evighed i et tog fuldt af sindssyge mennesker.“

„Gud, hvor du overdramatiserer, Nesta. Du er da snart tilbage i London.“

„Forhåbentlig. Far satte mig på toget i Manchester klokken et, og turen skulle kun have varet i tre timer. Så længe har vi nærmest allerede været undervejs. Og nu er vi åbenbart gået i stå … selv om de ikke har sagt en lyd over højtalerne. Hvad skal jeg gøre?“

„Øh … det ved jeg ikke. Hvad med at lægge ny makeup?“

„God idé.“ Jeg hev min makeuppung frem og tog noget læbestift på. „Åh, vent lige et øjeblik,“ sagde jeg, da toget pludselig røg fremad, og jeg fik tværet en ordentlig bane læbestift op ad kinden. „Ups. Nu sker der noget. Yes. Så kører vi … Lucy, Lucy …?“

Forbindelsen var død, så jeg tjekkede mit look i spejlet og gav lige håret et par tag med børsten. Skulle jeg også bruge tid på at flette det? Eller skulle jeg hellere lade det hænge løst? Der var nemlig en fyr. Han havde siddet og gloet på mig i smug under hele turen. Han så ikke så værst ud. Folk siger, at mit hår er noget af det flotteste ved mig. Jeg bestemte mig for at lade det hænge løst. Jeg ville jo gerne se godt ud, når ‘stegen ved vinduet’ rykkede. Det var kun et spørgsmål om tid.

Adskillige passagerer gloede åbenlyst efter mig, mens jeg gik tilbage mod min vogn. Det gør folk altid, så det har jeg efterhånden vænnet mig til. Izzie siger, at jeg virker iøjnefaldende, fordi jeg ser rimelig godt ud, men nogle gange tror jeg også, det er, fordi folk ikke kan finde ud af, hvor jeg er fra. Jeg kan se dem sidde og tænke over, hvad for et land jeg mon kommer fra. Min far er italiener, og min mor er fra Jamaica. Jeg kan godt finde på at sige, at jeg er jamaitaliener eller italicaner. Det lukker munden på dem.

Men det kan nu også være ganske praktisk ikke at være så let at sætte i bås. For eksempel når jeg er ude med Lucy og Izzie, og vi er i pjattehumør. Så lader vi, som om vi er udvekslingsstudenter. Jeg lader, som om jeg er spanier eller inder. Jeg kan gå for at være begge dele. Lucy lader, som om hun er svensker, for hun har lyst hår og høje kindben og er vildt god til det med accenter. Og af en eller anden grund lader Izzie altid, som om hun er fra Norge, selv om hun egentlig ligner en klassisk irsk skønhed med sine mørke farver og smukke øjne.

Mens jeg klemte mig forbi grupper af arrige passagerer, som sad ude på gangen på deres kufferter, lød en meddelelse over højtaleranlægget.

„Vi beklager forsinkelsen og pladsproblemerne, men vi er nu på vej igen og ankommer til Birmingham om få minutter. Vi har desværre mekaniske problemer, som vi vil forsøge at løse. Der bliver et mindre ophold. Vi ankommer til London Euston cirka to timer senere end forventet.“

Der lød en stønnen gennem hele toget og derefter et kor af stemmer, da folk fik deres mobiler frem.

„Martha, jeg sidder lidt uden for Birmingham. Aner ikke, hvornår jeg er hjemme. Jeg tager en taxi.“

„Tom, jeg kommer for sent, for toget er gået i stå. Jeg ringer, når vi er lidt tættere på.“

„Gina. Det skide tog er forsinket igen. Jeg ringer senere.“

Sådan lød det igen og igen ned gennem alle vognene.

Så gik det op for mig, at jeg ikke kunne finde min plads. Jeg kiggede på passagererne, måske var jeg i den forkerte vogn. Men nej, der var den kriseramte familie. Og der var ‘stegen ved vinduet.’ Åh nej, der sad nogen på min plads. En gammel dame med gråt hår og briller. Hun havde rigtig fået sat sig til rette med te på termokanden og madpakken fremme. Jeg kunne virkelig ikke bede hende om at flytte sig. Det ville være tarveligt.

Jeg så mig omkring i vognen, men der var ikke andre pladser. Nå ja, så bliver jeg nødt til at stå, tænkte jeg. I to en halv time. Jubiii!

Men højere magter fik medlidenhed med mig. Et par minutter senere ankom vi til Birmingham, og manden over for ‘stegen’ rejste sig for at stå af. Han så på mig og nikkede mod pladsen overfor. Godt set, tænkte jeg og bevægede mig over mod den.

Da toget bremsede, mistede jeg balancen. Når man tager i betragtning, hvordan min dag havde været indtil da, var der ikke noget overraskende ved det, der skete.

„Hejsa,“ sagde ‘stegen’ med et bredt smil, da jeg landede direkte i skødet på ham. „Jeg mente egentlig pladsen overfor. Men du må da gerne sidde her.“

Han forventede tydeligvis, at jeg ville springe op med ildrøde kinder, så jeg besluttede at give ham den cool udgave. Jeg lænede mig tilbage et øjeblik, som om jeg sad rigtig godt. Så gav jeg ham en smagsprøve på et af mine mest forførende udtryk – det med smilet og et hævet øjenbryn.

Så rejste jeg mig.

„Tjah … måske lidt senere,“ sagde jeg, da jeg satte mig ned over for.

„Øh, okay. Fint. Det siger vi bare,“ sagde han og rødmede lidt. „Jeg hedder … øh, Simon. Hej.“

„Det var bare så romantisk,“ fortalte jeg pigerne samme aften, mens jeg gnaskede chips ovre hos Izzie. „Som i en film. Jeg landede simpelthen bare i hans skød. Hvis vores historie nogensinde bliver filmatiseret, kunne jeg godt tænke mig, at Orlando Bloom spiller rollen som ham.“

Vi sad oppe på Izzies værelse. Klokken halv syv var toget endelig nået til London. Mor hentede mig, og da jeg havde fået smidt mine ting derhjemme, tiggede jeg hende om lov til at tage herover. Det kunne umuligt vente. Jeg havde måttet undvære pigerne i tre hele dage, og nu havde jeg så meget at fortælle dem.

„Jeres historie! Du har jo kun lige mødt ham,“ sagde Lucy og drak en slurk cola.

„Og når man kender dig,“ sagde Izzie, „så var det vel ‘landede tilfældigvis med vilje’.“

„Vel var det ej,“ sagde jeg. „Toget bremsede.“

Izzie vrængede på den der ‘ih ja’-måde, men Lucy var ivrig efter at høre mere; hun er selv totalt romantisk.

„Jamen, hvad skete der mere?“ sagde hun og satte sig godt til rette i den lilla sækkepude på Izzies gulv.

„Resten af turen fløj af sted. Vi snakkede nonstop. Og lige pludselig var vi på Euston Station …“

„Hvad hedder han?“ spurgte Lucy.

„Simon Peddington Lee. Han bor i Holland Park, og han er atten.“

„Hvordan ser han ud?“ spurgte Izzie.

„Høj, mørkhåret og lækker. De dejligste brune øjne.“

„Hvorfor var han med toget?“

„Han havde været oppe på St. Andrews University for at se, om han har lyst til at gå der, når han er færdig med gymnasiet. Jeg har faktisk allerede besluttet, at jeg måske også vil vælge det universitet efter gymnasiet. Det er simpelthen stedet lige nu.“

„Det er der, prins William går, er det ikke?“ spurgte Lucy. „Men han er vist færdig, inden du når så langt.“

„Kender Simon prinsen?“ spurgte Izzie.

„Nej. Men det gør en af hans fætre. Fra Eton.“

„Går Simon på Eton?“ spurgte Lucy.

„Nej, han går på en eller anden anden privatskole. Jeg kan ikke huske, hvad den hedder. I Hampshire et sted. Det er en kostskole.“

„Så er hans familie nok ikke ligefrem på bistandshjælp,“ sagde Izzie og udtalte hans efternavn med sarkastisk snobbet stemme: „Peddington Lee.“

„Han er overhovedet ikke snobbet eller fin på den eller noget,“ sagde jeg og ignorerede hende. „Jeg sagde til ham, at jeg også går på kostskole.“

„Jamen, det er jo løgn, Nesta,“ sagde Lucy.

„Åhr pyt,“ sagde jeg, „vi har da en kantine. Jeg tror i øvrigt også, at jeg vil have to efternavne – måske med bindestreg imellem. Jeg kunne hedde Nesta Costello-Williams, hvis jeg satte fars navn før mors. Synes I, Williams-Costello lyder bedre?“

„Åh hold op,“ sagde Izzie. „Du skal bare være dig selv. Nesta Williams lyder altså helt fint.“

„Gucci-Nesta,“ fnisede Lucy.

„Jeg troede, I ville være glade på mine vegne,“ sagde jeg og følte mig såret. „Jeg har altså mødt en fyr, jeg er totalt vild med.“

„Jeg er skam glad,“ sagde Lucy. „Men er du nu helt sikker på, at du vil kaste dig ud i noget med en fyr, som måske snart flytter et helt andet sted hen?“

„Det er da først til efteråret. Vi er kun i april. Og hvis vi stadig er kærester, kan jeg flytte op til ham i Skotland, når jeg er færdig med skolen.“

„Jeg troede, du ville være skuespiller,“ sagde Izzie. „Det er ikke sikkert, de har en dramalinje på St. Andrews.“

Det havde jeg ikke lige tænkt på. „Det kan godt være. Men efter min mening skal man holde alle muligheder åbne, når man er på vores alder.“

Det grinede Izzie af. „Nu lyder du sgu som min mor, Nesta. Virkede det, som om han gerne ville se dig igen?“

„Ja da. Vi skal ud at ride sammen.“

„Ride! Mener du sådan på en hest?“

„Yes.“

„Shit, Nesta. Har du nogensinde siddet på en hest før?“

„Næh. Men det lærer jeg da hurtigt.“

Izzie og Lucy så bekymrede på hinanden.

„Du fik forhåbentlig fortalt ham, at du aldrig har prøvet at ride,“ sagde Lucy.

„Hvorfor skulle jeg det? Det kan da ikke være så svært.“

„Øh Nesta …“ begyndte Lucy.

„Nej,“ afbrød Izzie hende. „Det finder hun nok selv ud af …“

Nestas dagbog

Tænk engang … Jeg har fået mig en boyfriend (igen …). Han hedder Simon Peddington Lee, og han er for lækker. Han har allerede sendt mig den første sms: : – >> Et kæmpe smil. Og BCNU (be seeing you).

Jeg sendte også en til ham: ☺ ))) Og bagefter CUL8R (See you later).

Gid jeg kunne forudse fremtiden. Det føles virkelig, som om ham her er ‘den rette’, som det så smukt hedder. Jeg har ikke været vild med nogen i 100 år. Og jeg har faktisk aldrig været rigtig forelsket. Ikke sådan for alvor. Han virker bare meget mere voksen end alle de tabere, jeg ellers har datet her det sidste års tid. Og han har flotte ben, mega lange. Og en totalt gorgeous kysselækker mund.

Liste over tabere, jeg har spildt tid på, siden jeg flyttede til London:

Robin: | (Vi datede en uges tid i sept.). Sød, men gab. Stirrer ud i luften. Han synes, det virker cool. Jeg synes, det virker kikset.
Michael: | (Vi datede to gange i oktober). Udnytter piger. Kysser ad helvede til. Bider.
Nick: | (En date i december). Ækel. Bruger for meget gelé. Har en underlig vane med at slikke piger i øret. Føj.
Steve: | (Jan.). Ham kunne jeg egentlig meget godt lide. Bortset fra, at han var barnlig og ikke så høj som mig.
Alan: | (Tre uger i feb.). Tjah bum-bum. Påstod, at han vil være læge og stak begge hænder ind under min trøje for at se, om der var nogen problemer. Ynkelig.

Tony har fået en ny kæreste, og hans kæbe gik åbenbart af led, mens de snavede. Flot klaret, brormand. Skal jeg nu sige det til Lucy, eller hvad? Jeg bliver nødt til at tjekke, hvordan landet ligger, der var jo noget mellem dem sidste år. Piger er altid vilde med Tone, men det med Lucy var nu noget særligt.

Izzie lider af SHS (svigtende humoristisk sans). Hvorfor mon? Hun er jo blevet kæreste med Ben, ham forsangeren fra King Noz, og hun virker ellers mega glad.

Nå, next stop drømmeland, ZZZzzzz

Kapitel 2

Krisen kradser

Mor har været underligt stille, siden jeg kom hjem fra Manchester. Hun plejer ellers at synge af fuld hals om morgenen. Falsk, godt nok, men det siger jeg ikke til hende. I dag har hun bare siddet i køkkenet og læst avis og slet ikke lignet sig selv.

Jeg trak en stol over og satte mig ved siden af hende ved morgenmadsbaren. „Savner du far?“

„Ja da,“ sagde hun. „Selvfølgelig gør jeg det, men jeg er jo vant til, at han er væk. Hvorfor spørger du?“

Jeg gav hende mit ‘mig narrer du ikke’-blik. „Du virker sådan lidt trist. Er det, fordi jeg bare fløj over til Izzie og Lucy i går i stedet for at blive hjemme og snakke lidt med dig?“

Mor grinede. „Nej, skat. Det er jeg ligesom også vant til.“

„Okay, men er du nu sikker på, at der ikke er noget i vejen?“

„Ja,“ sagde hun og smilede.

„Okay. Må jeg så få nogle ridetimer?“

„Ridetimer? Hvorfor dog? Du har da aldrig interesseret dig for heste.“

I samme øjeblik kom min bror Tony traskende. Hans hår strittede i alle retninger, han havde stadig sin morgenkåbe på, og han gabte søvnigt. „Mmm. Hvorfor vil du have ridetimer? Hvem er det, du vil gøre indtryk på?“

„Modsat visse andre blandt de tilstedeværende,“ sagde jeg, „behøver jeg ikke gøre indtryk.“

„Nå, men så er du måske pludselig blevet en af de piger, som gerne vil være noget med dyr?“ spurgte Tony sarkastisk.

„Jeg mødte rent faktisk en fyr i toget på vej hjem i går …“

„Hvad sagde jeg,“ lød det fra Tony, der havde hovedet langt inde i køleskabet.

„Ja, og han har inviteret mig med på ridetur,“ sagde jeg og prøvede at beherske min trang til at skubbe Tony helt ind i køleskabet og lukke døren bag ham.

„Hvor?“ spurgte mor.

„Et eller andet sted nede ved Hyde Park. Kensington, tror jeg. Han gav mig adressen. Jeg har den inde på værelset.“

„Hvornår?“ spurgte Tony, der dukkede op fra køleskabet med appelsinjuice og croissanter.

„I morgen.“

Tony slaskede en croissant til med jordbærsyltetøj og satte sig ned ved bordet. „Og så ville du lige sådan vupti lære at ride her i eftermiddag? Come on, Nesta.“

Jeg rakte tunge ad ham. „Jeg troede, din kæbe var gået af led på grund af alt det snaveri. Hvordan har du overhovedet tænkt dig at tygge?“

„Sådan som du har tænkt dig at ride, åbenbart,“ sagde han og skar en grimasse ved den første bid. „Så godt jeg nu kan. Den er i øvrigt ikke gået af led. Den er bare lidt øm.“

„Ja, det har du sikkert fortjent. Men jeg må godt, må jeg ikke, mor?“ sagde jeg. „Altså få ridetimer.“

„Ved I hvad,“ sagde mor. „Jeg har faktisk villet snakke med jer om noget i et stykke tid. Jeg ville egentlig have ventet, til far var hjemme igen, men jeg kan lige så godt få det overstået.“

Åh NEJ, tænkte jeg. Mor og far går fra hinanden. Åh nej, lad det ikke være sandt. Jeg kan huske alt, hvad Izzie har fortalt Lucy og mig om dengang, hendes forældre gik fra hinanden. Det begyndte lige sådan her. Hun lagde mærke til, at hendes mor var ked af det. Hendes far havde ikke været hjemme i dagevis. Så kom samtalen. „Der er noget, jeg længe har villet snakke med jer om.“

„Nej. NEJ!“ råbte jeg. „Har I prøvet med parterapi? I må ikke give op. I er nødt til at arbejde med jeres forhold.“

Mor og Tony gloede på mig, som om jeg var blevet skør.

„Hvad snakker du om, Nesta?“ spurgte mor.

„Skilsmisse. Vil I ikke nok give jeres forhold en chance til? For min og Tonys skyld.“

Mor knækkede sammen af grin. „Jeg skal ikke skilles, Nesta. Jeg har det fint sammen med jeres far.“

„Jamen, hvad er det så?“

Mor blev hurtigt alvorlig igen. „Arbejde. Min kontrakt udløber i starten af næste måned, og der går rygter om, at ledelsen gerne vil have nogle nye ansigter på skærmen.“

Tony hamrede vredt hånden i bordet. „Og med nye mener de vel yngre?“

Mor nikkede.

„Latterligt,“ sagde Tony. „Hvad har de gang i? Det er dig, der personificerer nyhederne. De kan ikke tage dig af.“

Mor lagde sin hånd over Tonys. „Åh jo, du, det kan de sagtens. Den slags sker hver dag. Producerne vil have bedre seertal – de er altid på udkig efter noget, der kan trække flere seere til.“

„Jamen, det nytter da ikke noget at skille sig af med sine bedste folk. Du er skidegod som studievært,“ sagde Tony.

Mor smilede til ham. „Tak, skat. Vil du være min agent?“

„Det ville ikke være det samme, hvis du ikke var nyhedsoplæser,“ sagde jeg. „Det er ligesom det næstbedste, hvis du ikke er hjemme, når jeg kommer fra skole. Så kan jeg bare tænde for fjernsynet, mens jeg får lidt at spise, og så kan jeg vinke til dig ovre i hjørnet.“

„Hvornår bliver det afklaret?“ spurgte Tony.

„I løbet af de næste par uger. Men hør nu, hvad det var, jeg ville sige. Vi er nødt til at spænde livremmen ind. Vi er nødt til at spare, hvor vi kan.“

„Vi skal da nok klare den,“ sagde jeg. „Far tjener kassen, og han har stadig et arbejde.“

„Det var derfor, jeg egentlig først ville have snakket om det, når han var her,“ sagde mor. „Du har ret i, at han tjener godt, når han arbejder. Men husk lige, at han er freelanceinstruktør. Hvis han arbejder, får han penge. Hvis han ikke arbejder, får han heller ingenting. Og vi satte os temmelig hårdt i det, da vi købte den her lejlighed.“

„Jamen, hvorfor ser tingene anderledes ud nu?“ spurgte jeg.

„Fordi mit job hænger i en tynd tråd, det er jo det, jeg prøver at forklare jer. Far bliver færdig med filmen i Manchester i løbet af de næste par uger, og indtil nu er der ikke dukket et nyt projekt op. Før i tiden betød det ikke så meget, fordi min faste løn hjalp os igennem, når krisen kradsede. Men nu …“

„Shit,“ stønnede jeg. „Vi er fattige. Åh gud nej.“

En strøm af billeder oversvømmede min bevidsthed. Fattige? Slut med lommepenge. Slut med ture i biffen. Slut med McDonald’s. Jeg ville komme til at stå ude i regnen med næsen mod ruden og kigge ind på de rige, der sad i deres lækre tøj og spiste nærende måltider inde i varmen. Og jeg ville stå i laser og pjalter udenfor, frysende … sulten …

Mor grinede. „Vi er altså ikke fattige endnu, Nesta. Vi har stadig tag over hovedet. Og mad i køleskabet. Jeg siger bare, at der ikke er penge til noget ekstra, før vi ved, hvordan landet ligger.“

„Så bye-bye ridetimer?“

„Netop. Ridetimer må blive en anden gang,“ sagde mor.

„Men må jeg godt mødes med Simon alligevel?“

„Bare du er hjemme til spisetid. Ja, så må du godt mødes med denne Simon.“

„Men skal du ikke bruge penge for overhovedet at tage ud at ride sammen med ham?“ spurgte Tony, der aldrig forsømte en lejlighed til at demonstrere sit lyseslukkertalent.

„Nej jeg skal ej, kvikke,“ svarede jeg. „Han har kendt damen, som ejer rideskolen, hele sit liv. Han fortalte alt muligt om hende i toget. Han underviser nogle af børnene, som kommer i weekenderne. Til gengæld lader hun ham og hans venner ride, når de har lyst. Gratis. Så tag den!“

„Hvorfor ville du have ridetimer, hvis han kan undervise dig?“ spurgte Tony med sit sædvanlige selvglade ‘der fik jeg dig’-smil. „Nå ja, du ville selvfølgelig vise dig: Her kommer Nesta Williams, hun er født med sadlen mellem lårene …“

„Det ville jeg i hvert fald ikke.“

„Jo du ville.“

„Nej jeg ville ej.“

„Jo du ville.“

„Bliver I to nogensinde voksne?“ spurgte mor og holdt sig for ørerne.

Fyre & Flammer 3 - og Portobelloprinsesser (Prøve)

Cathy Hopkins

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-18845-5

© Cathy Hopkins & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk