Johannes V. Jensen

Himmerlandshistorier
(Prøve)

Gyldendal

Himmerlands Beskrivelse

Himmerland er det østlige Parti af Jylland der mod Nord og Vest begrænses af Limfjorden, mod Syd af Mariagerfjord og mod Øst af Kattegat, indrammet af Købstæderne Aalborg, Nibe, Løgstør, Viborg og Hobro, otte-ti Mil paa hver Led. Det er et Plateau af gennemgaaende et par hundrede Fods Højde, bart og temmelig fladt men med flere Højderygge der strækker sig hen derover i Øst og Vest. Omkring det højeste Sted i Midten ligger Rold Skov, og herfra søger forskellige aaløb ud til alle Sider. Den store østjyske Bane gaar paa Strækningen Aalborg-Hobro derigennem og deler Landet i et Østhimmerland der er mig forholdsvis mindre bekendt, og et Vesthimmerland, hvoraf igen den Del der ligger mellem Hobro-Løgstørbanen og Limfjorden vis à vis Salling og strækkende sig ned ad Viborg til er Egnen hvor jeg er fra og som jeg kender bedst.

Det er skovløst, fuldstændig aabent Land, som Vinden suser hen over som over en Tagrygning. Den blæst der kan staa her, Dage og Uger i Træk, med stadig samme Styrke, som en usynlig Bjælke i Luften, maa man vist søge saadanne Steder hen som til Tibets Højslette for at finde Magen til; jeg har da aldrig været paa nogen Plads i Verden hvor det blæste værre, mere vedholdende og til alle Tider paa aaret, end her.

Sidste Gang jeg var hjemme skulle jeg paa cykle naa Toget paa en Station med det træffende Navn Vindblæs, og da red jeg rigtignok en Dyst med min gamle Ven, den jyske Blæst, det skulde endnu en Gang vise sig hvem af os der var den stædigste. Det var højt Solskin og saa ganske stille ud, for Landet har jo ingenting man kan se Blæsten paa – uden Vejrmøllerne der med Miles Mellemrum hvirvler løbsk med Armene ad hinanden – men hvor det blæste, en ganske rolig, stiv Blæst fra klar Himmel uden Kast eller Pavser, den stod der fra Nordøst Time efter Time og holdt ud, strid som en Stolpe, en kær Modstander at presse sig frem imod paa Cykle, naar man skulde og vilde naa et Tog. Den blæste mig langt ned i Halsen, den greb fat i mig, den gjorde mig som en Mur naar jeg vilde rende Cyklen op imod den, jeg stod næsten stille, med Panden stemmet imod den Satans Blæst, der buldrede mig i Ørene og trykkede mig uforskammet paa Kroppen med store rodende Labber. Pressede jeg paa, øgede den bare Modstanden, simpelt hen holdt mig, der var ikke andet for end at tage Vejen fra den i et stille haardnakket Tempo som den ikke kunde forhindre, skønt den naturligvis blæste og holdt ved lige i Snuden paa mig hele Tiden. Opad Bakke, hvor der var stejlt nok til at give lidt Ly, gik det dejligt, bare godt med Bakker, men nedad med Vinden frit lige paa hængte der sig som Bly paa Lemmerne, og paa jævn Vej kom man næsten ikke af Stedet, alt hvad man saa sled i Pedalerne og lagde sig forover.

Jeg kom til Vindblæs, jeg naaede Toget, men omtrent sprængt, med Øjnene ud af Hovedet af maalløs stupid Vrede. Den første Sodavand paa Kroen blev mellem Tænderne, svirpede væk, den anden fordampede undervejs gennem halsen, den tredie endelig naaede ned i Maven. Jeg har ikke svedt værre som infanterist, jeg var ikke hedere i Troperne efter at have cyklet en halv snes Mil paa Singaporeøen i Teglovnsvarme. Og da jeg sad i Kupeen, fortumlet og øm i Brynene som efter et Hammerslag, af al den Modvind, med en olm Fornemmelse af at man havde forsøgt Vold paa min Person, vinkede jeg med haanden ud til min gode ven Blæsten, der laa og legede med den grønne Rug og trykkede den flad imod Marken: Naaede jeg saa ikke Toget, Stivstikker? Forbyd mig Vejen en anden Gang! Jeg skal nok komme igen og slaas med dig.

Saadan blæser det altid derovre. Men ved Jævndøgnstid eller om Vinteren kan Blæsten stige til en Storm som næsten river Vandet ud af de Pytter og Damme der er i Landskabet. Saa er det for Manden om at krybe til Vejrs og efterse Møntørvene paa Rygningen af Husene. For faar Stormen først et Hul paa Straataget, gaar hele Længen. Pakkasser og Tønder og den Slags Ting der ligger løse triller Stormen tidt ind i et andet Herred. Jeg husker at vi som Drenge holdt Tøndesække op for Stormen ved et Hushjørne, de kunde staa udspilede og haarde at føle paa som Bolstre, og det laa helt nær at binde til for Sækken og have den fuld af Vind, et Eksperiment der dog ikke vilde lykkes.

I dette aabne Land hvor Vinden huserer er der ikke mange Holdepunkter for Øjet, Synskredsen brydes ikke af et eneste Træ eller et levende Hegn, udenfor Gaardene med deres tynde forblæste Haver, kun de vidt udbredte nøgne Jorder. Her er næsten ingen Herregaarde og kun faa samlede Landsbyer, men det meste af Landet er overstrøet med mindre gaarde og Bolsteder, prikket af Huse saa langt Øjet naar.

Bebyggelsen har fundet Sted forholdsvis sent i Form af Udflytning, det giver Landskabet og tillige Befolkningen dens Karakter, smaa Bønder men Selvejere, nøjsomme og ranke Folk. Bebyggelsen tager til østerind efter Landet og bliver jo længere jo tyndere vesterpaa ud mod Fjorden. Her paa Flyvesandet var der i gamle Dage ikke andet end Lyng og milevide tomme Dansegulve for Vinden, Sandet og Sneen. Nu har man fyldt en Del af Kvadratmilene op med Plantage.

Men ogsaa herude ved de flade Bredninger med Udsigt til Livø og Fur bor der hist og her en Himmerlænder af den yderligt nøjsomme Slags der »bruger Vandet« og som man jo kan kalde Fiskere skønt de ellers ikke er væsensforskellige fra de øvrige Indbyggere inde i Landet. Hele Kysten ned fra Løgstør til Hvalpsund og da for Resten hele Limfjorden rundt bor der Strandbønder, og dem jeg har kendt mindes jeg med en særlig Glæde som de Skikkelser der ved deres smukke gammeldags Simpelhed og lyse tillidsfulde Sind har givet mig det oprindelige indtryk af Bondenaturen. Det er sandsynligvis fra dem Befolkningen inde i Landet stammer. Jeg har siden truffet Folk af Almuen der mindede om dem, oppe i Fjelddalene i Norge.

Rimeligvis er det en Urbefolkning. Hvad skulde have forandret dem i aarhundrederne, mens de uden Tvang af Herremanden, i det hele taget er temmelig glemt som alt for fattige til at bruges, gik og glibede de lange Sommerdage hen i de flade solspejlende Bredninger eller med lappede Sejl stod Farvandet ned over Østersbankerne med Skraben? Det er her paa Limfjordskysten ved Ertebølle den bekendte store Køkkenmødding findes fra den ældste Stenaldertid i Skandinavien; jeg ved ikke hvorfor man ikke skulde antage at de Strandfolk der nu bor her er Efterkommere i lige Linje af de samme som i sin Tid, grumme langt tilbage, havde deres Boplads her og brugte Vandet om end med endnu tarveligere Redskaber.

Himmerlandsfiskeren er et Urmenneske endnu, forsaavidt som han maaler Værdierne efter de første Fornødenheder; allerede naar han fanger mere end han kan spise er han jo rig. Hvad skal en simpel Mand andet end leve? Har han Brug for andre Ting end hvad han kan tage paa Vandet, maa der en rask Byttehandel til med Anvendelse af Mundheldet om at man kan »tage Fisk for Pengene«. Skulde hans Liv gøres op i en Indtægt vilde han fra fri Mand blive til et Fattiglem. Han tænker ikke i Penge, naar han efter en lang iskold Nat paa Fjorden vender hjem med sin Fangst, hans Fantasi er mættet med de fede Rødspætter der friske fra Fjordbunden gaar i Dammen af hans Baad. Man ved da ogsaa omvendt Eksempler paa, at Folk der kan faa enhver Luksus de peger paa, staar dagevis til midt paa Livet i Vand for at hale en Ørred op, som maaske med Fiskeret, Rejseudgifter og alt koster dem hundrede Kroner.

Ingen er saa sorgløs som Limfjordsfiskeren. Naar han med sit Baadelag har sat sig ind paa Lejets lille Kro og har givet Fisk for en Tevandsknægt Bordet rundt, lyser han som en stor Dreng, og efterhaanden som der kommer flere og flere af de smaa Kopper giver han sin Stemning Luft i nogle meget ubetydelige Historier som han imidlertid laaner Farve af det vidunderlige dels ved Pral dels ved naiv Hjertelighed, mens han fugtigt bakker paa Piben og snart slaar i Bordet og snart ryster dybt grebet paa Hovedet over Tilværelsens latterlige Mysterier i det hele taget. Saa truer han Alverden, vil ikke lade Sten paa Sten af Jerusalem, saa flyver det over ham med Gavmildhed, han gebærder sig som en Konge og vil give alt hen, jo man skal have det alt sammen! Om han maa spørge man tror han er svirende!

Herpaa synger han en lille Vise, herligt rokkende med Hovedet og slutter den af med en inderlig hemmelighedsfuld og glad Latter som om han ved privat Besked med de lykkeligste Ting i Verden.

Om man har noget man vil prange med? Skal vi spille Kort … for vaadt paa Bordet, hvad si-ger du! – og nu taler han bibelsk, spærrer Øjnene kolossalt op, og det røde haar og Skæg rejser sig virkeligt paa hans Hoved, et stort Drama gaar over ham, han sveder stærkt, de blaa Øjne begynder at se kogte ud – og saa ler han igen i sit Bryst, har taget Menneskene til Naade, og da Pavsen egner sig til det griber han efter sin Kop. Den er tom.

Stine! Han bejler til Kropigen. Bitte søde Ven … men hvad hører han, han maa ikke faa mere, der ønskes ikke flere Fisk for Pengene! En total Forandring foregaar med ham, han bliver afmaalt, skummel, og efter med Haandfladen i Luften ligesom at have skudt et daarligt Selskab fra sig griber han i Lommen efter sin Pengepung. Tavs og med majestætisk Langsomhed rinker han baandet op for den, mens de taagede Øjne gaar udæskende rundt til alle Sider, han skal dog vise den usle Kro at han har Kontanter. Først graver han derpaa en Enøre op, hvis præg han studerer paa begge Sider og som Kæmpen aabenbart ikke rigtig mærker at han har mellem de umaadelig store hornede Fingre. Da han har set hvad den er af, lader han den stille forsvinde ned igen. Han graver paa ny og henter efter lang Fumlen omkring i Pungens Hjørne en Toøre frem, som efter tilstrækkelig Undersøgelse bliver lagt paa Bordkanten, den kan runde en Sum af, naar nu Sølvpengene findes. Men pludselig sukker han, har jo hele Tiden vidst at der ikke var mere end de samme tre Øre i Pungen. Et Øjeblik ser han totalt knækket ud men lysner ligesaa brat ved en lykkelig Tanke han faar:

Stine, her er Pungen, hele Pungen, tag det hele! Det er ikke noget at tælle!

Det er en lille Lærredspose med Lidse til at surre om, gammel og fed af Fiskeslim, saa Stine tager ham jo ikke alvorlig, skønt han med de mest gyldne Talemaader udbreder sig om denne Pungs Raritetsværdi. Der er gaaet ustyrtelig mange Penge gennem den! Den har til Tider indeholdt over hundrede Kroner! Forgæves. Da bliver han krænket og aabenbarer sin sande Natur som den der jo bare er vant til at befale, tordner: Stine … men bliver i samme Aandedrag blid, falder fra et Brøl ned i det varsomste Tonefald, for han nænner jo alligevel ikke at skade eller forskrække nogen Skabning –: vær nu gæv og kom med femten Draaber!

De faar en ny Omgang, og Brændevinsflasken hældes over Kopperne først rigtig pænt men til sidst med et glubsk Kluk saa det løber ovenud og ned i Underkoppen. Nu skaales der mægtigt, og man kvæder op med en Vise, en gammel god en om Mord, Undergang, Elskov og Død.

Saadan blusser Limfjordsfiskeren, ude af sig selv af Henrykkelse og sortnende som en Tordenbyge, han blomstrer ud i tusind Stemninger, det er som om disse par Slurke varm Sprit løser op for en Verden af sjælelige Muligheder, der en kort Stund fra en magtesløs smule Fisker gør ham til en af Naturens Udkaarne. Han er uvidende, har ingen Udvikling, men han har uskyldige Nerver, Rusen blotter som i et glimt alt hvad der har været i hans Slægt og alt hvad der kan komme en Gang af hans Blod, Voldsomhed, Musik, primitiv Godhed, Geni, Forhaabningsfuldhed, Spektakler, først og sidst et Urvæld af Glæde, Sol og Forelskelse i Sjælen. Endnu kender han ingen anden Vej til at løse op for sit bundne Væsen end den brutale Beruselse, derfor elsker han den som alle Vilde gør. Men han er ingen Dranker, Dagen efter sidder han støt i Baaden og passer sine Garn, lidt mørk, for Ilden fra i Gaar er slukket.

Men dette Temperament danner Urgrunden i Himmerlænderen hvad enten han er Fisker eller Bonde; det kommer for en Dag ikke alene naar der soldes i Lejet men ogsaa ved Bondegilderne inde i Landet, ved Markederne. Det er de skjulte dybe Naturgaver der lader høre fra sig. Ikke sandt, det er Bonden i Æventyret, ham den sorgløse og af ingen regnede Lømmel der kan og kan af sig selv, naar han bliver prøvet, Uffe, Klods-Hans etc. Jævnfør ham ikke med Jeppe, her er ikke noget med at naar Skidt kommer til Ære o.s.v.; i det Par salige Timer han paa Højden af sin Svir er Konge uddeler han tværtimod med rund Haand hele sit Skatkammer, straaler Naade ud over Alverden. Dagen efter hedder han Mads igen og er Limfjordsfisker, og nu skal der fiskes.

Saadan er han, i alt fald saadan var han indtil for nylig. Nu gaar Toget ud til Lejet! Hvordan det ender med Mads er ikke godt at vide; jeg er bange for ham.

Men hvordan det saa gaar med ham selv, og skulde en smuk Fortid, en Kultur, hele »Himmerland« dø ud med ham, saa har han en Søn der sejler. Naar han en sjælden Gang kommer hjem fra Langfart, sætter Faderen ham med et vist Eftertryk til Rors og gaar selv foran Masten og passer Fokken. Og Sønnen der føler Hæderen, selv om han har været nok i Verden til at se dens Humor, smiler saadan et kønt blændet Smil og faar vaade Øjne, mens han ser sig varsom om paa den lille arme Baad, hvis Lapper og Pumpeværk han kan huske fra sin Barndom, og paa den lave, lukkede Fjord. Rorpinden ligger ham som en Tændstik i Næven, han der er vant til Sejlskibenes hamrende Rat paa de store Have.

Drengen har forlængst Verden indenbords, siger jeg til sig siden han var i København som Marinesoldat og kan »engelst« fra oversøiske Farter. Snart skal han ved egen Hjælp være Styrmand. Saa har gamle Mads dog naaet at sætte et Skud op i en Luft, hvor Mulighederne, der for hans eget Vedkommende er kaput, kan udfolde sig og naa Toppen, om det sunde Blod fra hans Aarer ellers holder sig undervejs. Saa er Vejen aaben for Søkaptajnen, og senere igen kan man vente sig Børn af ham der faar en Opdragelse og gaar Handelsvejen, maaske, de store Formuer, Huset, Karrieren, der taber sig i en Fremtid vidt udenfor Limfjordens Grænser, naar Mads en Gang er død og hans glade Svir, hvori det hele laa som et Fata Morgana, er glemt.

Det er værd at følge den langsomme, meget varierende men til ganske bestemte Love bundne Vej, som Bonden tilbagelægger fra Urtilstanden og ind til Byen. Bondekarlen, der begynder som Pranger, Uldkræmmer eller Træskomand, eller som bliver hængende ved Soldatertjenesten og bliver Underofficer. Den Menige der ser sig om i Købstaden og med en udvidet Horisont og en god Soldaterbog bliver Konduktør eller Funktionær; af den Type gaar der Tusinder fra Bondelandet ind til Byen. Læg Mærke til hvor mange af Københavns Sporvognskonduktører og Jærnbanefolk der taler med jysk Akcent.

Tidligere gik Bondens Indvandringshistorie gennem Seminariet eller højere op Præsteskolen, nu er det de smaa faste Bestillinger i Byerne der tager dem og det i meget stor Udstrækning. Meget af det i de store Byer der er afhængigt af nøjsomme og urokkeligt paalidelige Mænd, Vognstyrere, Sporskiftere, Lokomotivførere, hviler paa dem. Jeg kunde fortælle bestemte Udviklingshistorier jeg har fulgt, hvor en gammel Bondeslægt er bleven omplantet paa denne Maade og har slaaet Rod i Byen. Her skal Børnene siden vokse op og rekruttere Befolkningen, paa en som jeg venter hæderlig og betydningsfuld Maade.

Udviklingen fra raa Bonde til Bymenneske plejer at tage tre Generationer, sjælden mindre. Megen Skade er kommen af at man har taget Folk enten for Bønder eller for Kultiverede der endnu kun indtager et Trin midt imellem. Se dansk Politik. Ofte bliver Udviklingen staaende i en Sump af Provinsialisme.

Der eksisterer en hel Del Svindel med Almuelitteratur, hvor hverken det Bondske er bleven lutret eller Kulturen tilført nyt Stof. For det er ikke Bondens gamle Husgeraad eller hans Dialekt, men Forhistorien i hans Blod, Byen har Brug for. Bonde og Skribent lader sig ikke blande sammen; Bonden bliver ved sin Jord, og Kunstneren maa allerede i andet Led helst have smidt Træskoene.

Litteraturen i Kim hos Bonden stikker i hans dybe Sans for Overlevering, Interessen for »gamle Dage« og hans, indtil Dialekten forfaldt, højtudviklede Fortællerkunst. Af denne Sans for »Historien«, som bringer de Gamle tilbage og giver en selv mere Liv, er det jyske, i videre Forstand alt nordisk Aandsliv rundet, og her ligger Udgangspunktet for mit Forfatterskab.

Foruden Fiskerhusene ligger der ogsaa nogle faa ensomme Strandgaarde derude paa Vesterkanten, hvor de avler noget Korn, som man hyler af Munterhed over inde i Landet og som er et Ordsprog ovre i det lerede Salling; men Bonden derude paa Sandet holder jo Liv i sig selv. Man skal have lange Fingre for at spænde fra Straa til Straa af hans Rug, og der sætter sig Lage paa den af Gusen ude fra Fjorden, alligevel nærer den ham og hans. Det er afsondrede Folk, som bevarer meget af den gamle Tid endnu. Naar man træffer en af dem derude paa de tilgroede tungsindige Veje, vil han gærne staa stille for at snakke, Folk er sjældne, og det er nyt at se en Fremmed. De har Øjnene fulde af den uhyre hjertelige Nysgerrighed, der næsten ligner Forelskelse, og de forklarer Vejen med største Beredvillighed og Grundighed, bare for at opleve noget saa længe.

Sidste Gang jeg kom forbi derude, saa jeg en af dem komme vandrende i Mundklæde og Kabuds, han skulle aabenbart ind i Landet. Til sin Kæp havde han bundet en lang Perpendikkel for at den ikke skulde bøjes; det saa ud som om den gode Mand var paa Vej til Byen med sin Tid for at faa den repareret; de har deres egen derude.

Er Himmerland nu saa bart og vindaabent, saa er der ingen Tvivl om at det har været skovklædt som Størstedelen af Jylland en Gang i Fortiden. Et enkelt Sted ligger der en sammenhængende mindre Kratstrækning, Skatskov, og hist og her ude ved Fjorden findes en lille stump Egepurl, der fra Fingerhøjde kryber ind i Landet som et Straatag under Vestenvinden til det naar godt og vel Mandshøjde og giver Ly under de forkrøblede Stammer til en ellers fra Egnens Flora vidt forskellig Vegetation af Konvaller, Skovsyre og Kaprifolium. Det er Resterne af den gamle jyske Skov som maa tænkes at have dækket ogsaa det meste af Himmerland i Oldtiden.

Man finder endnu Rødder og hele Stammer i Tørvemoserne. Ikke sjælden kommer der en Stub op som er forkullet og bærer tydelige Spor af at være bleven fældet ved at man har lagt gloende Sten rundt om Træet, der er Huller dybt ned i Rødderne hvor de hede Sten har brændt sig ned. Hvorlænge er det siden, og hvad var det for Folk?

De smaa Kratlevninger med deres af Ælde og Aarhundreders Storme brudte men endnu sejglivede Vækst gjorde et dybt Indtryk paa min Barndom, som Nøglen til en lykkeligere, tabt Verden. Siden har jeg i Sjællands klassiske Skove, Dyrehaven, genfundet hvad de fattige jyske Skovlevninger vakte Drømme om – men det varede for resten længe inden jeg kunne se det; jeg maatte Jorden rundt først.

Der groede ude i Kærene paa en Holm nogle faa usselige Dværgaspe, som jeg vistnok har skrevet om mere end een Gang og forherliget som de betydningsfuldeste Vækster. De bævrede nu ogsaa ganske forunderlig kært med Bladene i Vinden og talte saa sælsomt, senere har jeg kunnet studere mig til at de som de allersidste urgamle Rodskud hvisker om en Fortidsperiode i Danmark da Elsdyr og Bæver gik i det sumpede endnu efter Istiden gennemvaade Land, en Viden der ikke har været spildt for mig. Men først oppe i Sverige har jeg helt og nærværende tilegnet mig den unge stemningsfine Skovnatur, Asp og Birk, Morænefloraen, som Dværgaspen i Himmerland talte saa længselsfuldt om. Og nu skal den have Tak.

Ellers skyldes mine intimeste Barndomsindtryk jo Heden. Paa to Sider lukkedes vor Verden af Lyngen, den halve Synskreds rundede sig mod Himlen med lange strenge Bakkekæder, lyngklædte og afsluttet foroven med de alvorlige Kæmpehøjes kuplede skønne Linjer.

Heden i Himmerland, som nu snart vil være opdyrket, hænger sammen med den store midtjyske Hede, der Sønden om Hjarbæk Fjord gaar op i Himmerland og i Fortiden med Afbrydelser har rakt over store Dele deraf. Det er ikke den haarde Alhede, der først begynder Sydvest for Viborg, men ret god Bund som det lønner sig at dyrke op de fleste Steder. Muligvis har her været dyrket Agerland før, som saa af en eller anden Grund, Pest, Krig eller Udvandring er gaaet i Lyng igen; der tales ogsaa her om Agerfurer og Spor af Skifter i Lyngen. Mange Steder viser Hedemoserne at der har været Skov hvor der nu er Lyng, maaske over det hele. Hvor blev den Skov af?

Heden er fuld af Begravelser fra Oldtiden, her maa have været tæt bebygget engang, hvor er den Befolkning bleven af med samt sin Skov? Fældede de Træerne til Skibe, og er deres Støv nu blandet med den af saa mange Blandinger gødede Jord nede omkring Middelhavslandene? Spørg Helleristningerne. Gaa til Gravgodset i Højene efter Svar. Er dèr ikke Besked, saa spørg Blæsten og de vældige Skyer der gaar i Alpeprocessioner over Himmerland og altid har gaaet, saalænge der har været et menneskeligt Øje til at drages af deres luftige Flugt.

Faa Landsdele er saa rige paa Oldtidsminder og Spor af Forfædrenes Bebyggelse som Himmerland. Er her ikke anden Seværdighed saa er her de iøjnefaldende mange Gravhøje. Størstedelen er Broncealderhøje, navnlig dem der ligger inde i Landet og i Heden. Af de ældre Begravelser fra Stenalderen med stensatte Kamre har der ogsaa været mange, de fleste ude ad Fjorden til, men de er alle bleven plyndret og sidder nu, saavelsom hver eneste Flytteblok der tidligere prydede Landskabet, i Gaardenes faste Grundmur. Man forstaar ikke Befolkningens Stumphed overfor de ærværdige Mindesmærker, de gamles Grave, men man maa vel sige, at Jydens kendte Forkærlighed for svær stensat Mur paa en Maade er i Slægt med den Sans for Varighed der i sin Tid raadede da Gravene blev anlagt. Det er dog kun en ringe Undskyldning for deres Ødelæggelse.

At disse »tingsteders« betydning har kunnet glemmes saa totalt i et Tidsrum der dog ikke er saa uoverskueligt, uden ringeste Spor af levende Overlevering indenfor et Folk der stammer i lige Linje ned fra Stenalderbefolkningen, er en Gaade der kun lader sig forklare af Kristendommen og den fuldstændige Begrebsomvæltning den medførte.

Ikke for meget godt faar man en Bonde i vore Dage til at spise Hestekød, han kan ikke, og det uagtet han ikke en Gang ved, at det var denne Skik der i sin Tid satte Skel mellem Oldtid og Middelalder. Hans Slægt vendte en Gang for alle den hedenske Offersmag Ryggen, og det sidder i hans Blod; saa stærk er en Opinion. Noget af den samme Afsmag faldt paa de Gamles Begravelser som i det hele taget gammel Skik, men de laa længe urørte hen, beskyttet af Overtro, Frygten for »Bjerremanden«, indtil man endelig blev oplyst nok til at forstyrre dem, med saa megen Profit som Stenene var værd. Det var vel i Grunden kun et par Generationer der uden enhver Skrupel ødelagde væk, i forrige Aarhundrede, saa kom Fredningen, som dog heldigvis har reddet en Del.

Endnu ældre end Jættestuerne er Køkkenmøddingerne, hvoraf der findes mange langs Limfjordskysten og i Kanten af de nu udtørrede Bifjorde. Stiller man sig paa et Oversigtssted f.eks. paa Landevejen mellem Aalestrup og Gedsted kan man se, hvordan Indvandringen har fundet Sted, med Stationer der viser en stadig stigende Kultur, og tillige hvor langsomt den er trængt frem. De er kommen ude fra Limfjorden, i udhulede Egetræs Baade, paa et Trin der omtrent har svaret til Ildlændernes nu, og efterhaanden som de er trængt ind i Landet har de gennemgaaet de Udviklingstrin der er kendt fra Arkæologien og Historien. Hedens Kolonisation er at betragte som den sidste Fase, der falder indenfor vor egen Tid. Kirkebyerne der ligger med Mellemrum i Dalen ind langs Aaen betegner endnu de første Bopladser saadan som de blev valgt paa et gunstigt Sted i Udkanten af Skoven. Ikke sjælden findes der en Køkkenmødding i Kirkebanken, og det er sandsynligt at den hedenske Blotplads har ligget hvor Kirken nu staar. Dalen indrammes paa begge Sider af lange Hederygge med milevide Rækker af Kæmpehøje, hvis Retning fra Vest til Øst angiver de gamle Færdselsveje. Egnens Arkæologi er iøvrigt udmærket skildret i »Frem« af W. Dreyer, som i mange Aar boede i Gedsted og personligt undersøgte Omegnens Oldtidslevninger.

Her har været et rigt Liv i gamle Dage. I min Barndom hørte Fund af Oldsager til Dagens Orden, jeg har selv fundet mange Ting. Egebaade blev draget frem af Tørvegravene med Aarer saa velbevarede at de endnu kunde bruges til Skovlskafter. Gundestrupkarret er her fra Egnen. Den Flintsegl med velbevaret Skaft der findes i det oldnordiske Museum i København og er et af Samlingens fineste Stykker stammer ogsaa fra Himmerland.

Hvad var det nu for en Befolkning der har efterladt disse Spor, og i hvilket Forhold staar den til den nulevende?

I selve Herredets Navn ligger der en Antydning. Himmerland skal jo sige saa meget som Cimberland, og jeg ved ikke hvorfor man ikke skal antage, at det historiske Folk der udvandrede sydpaa og nævnes sammen med Teutonerne har sine Forfædre hvilende i Himmerlands mange statelige Gravhøje, og at de der nu bor der er direkte Efterkommere deraf.

I alt fald var det umulig andet end at alle disse tavse Vidnesbyrd og selve den Oldluft der laa over den ellers saa øde Egn maatte virke stærkt paa en hungrig Indbildningskraft og tidligt bibringe Længselsforestillinger om en svunden Skov og et svundet Folk. Desuden jeg tror paa en Slægtserindring, en arvet rimeligvis ganske organisk Trang til Generfaring, til at søge nedad i Tiderne og ligesom opleve Skyggen af alle de Indtryk der har været af bestemmende Indflydelse paa vore Aner. Alle Børn har jeg lagt Mærke til leger en Leg, og jeg husker den godt fra min egen Barndom, hvor det kommer an paa at hoppe fra en Ting til en anden og bevare en vis bestemt Takt; i Byen kan man se Børnene, altid ene og som i Drømme, lege at de ikke maa træde uden netop der og der paa Fliserne, og hopper de fejl er det med en synlig Fornemmelse af at være fortabt. Dette kan ikke være andet end en Rytme i Lemmerne fra den Tid Menneskets Forfædre færdedes i Træerne der endnu gør sig erindret og forlanger at blive øvet. Men naar man har Spor i Kroppen af en Fortid der ligger saa langt tilbage, næsten bagom Naturhistorien, er det ikke underligt at Slægtens sidste forholdsvis nære Aartusinder endnu ulmer levende i Blodet og gør Krav paa Genoplevelse. De arkæologiske og historiske Videnskaber beror jo paa dette Instinkt, de er Resultatet af et stort Fællesarbejde paa Grundlag af hvad hver enkelt ansporet af Slægtserindring har følt sig draget til med Blodets Baand og har maattet rekonstruere, til Afrunding af sin Livsførelse.

I Stedet for eller jævnsides med at søge nedad i Tiden for at komme i Berøring med Milieuer Forfædrene har berørt kan man begive sig udad til Steder hvor svundne Livsbetingelser er bleven de samme og kan genfindes aktuelt og i Live endnu: Slægtserindring er da ogsaa forbunden med Udve, Vandrelyst. Kan man ikke komme i Dybden maa man brede sig.

Jeg har øst af begge Kilder, jeg har drømt og rejst. Ulærvillig har jeg ikke været. Der er ikke mange Brudstykker af Verden som jeg ikke har endevendt og prøvet i min Mosaik, og adskilligt har jeg maattet fjærne igen som fremmede Legemer, men jeg har ogsaa gjort Tavler der staar.

Nu ved jeg snart ikke længere hvad der er virkeligt, min Barndoms rent umiddelbare Henrykkelse over Hedens Vildnis en miniature eller senere de af de elementæreste Skolekundskaber nærede Orgier om Kulperiodens Skove med Lykopodium som Nøgle; Indtrykkene af den arktiske Vegetation paa Højfjeldsplateauerne over Trægrænsen i Norge eller mine vistnok mere end mytiske Fabler om Hedens Dværgflora som en forkrøblet urteagtig Overlevering af de tertiære Skove i Nordeuropa, dem jeg søgte at skaffe mig et aktuelt Indtryk af ved at rejse til Troperne. Hvad der imidlertid er sandt er at jeg i sin Tid vaagnede op med en mægtig Higen i Sjælen, selve Begreberne Tid og Rum der krævede at fyldes, og at jeg tidligt gik i Gang med at besørge alle de smaa Ting jeg kendte fra Himmerland fortsat og udvidet til Grænsen af deres sammenhæng og bragt ind under et Synspunkt.

Denne Længsel drev mig Verden rundt og gennem nogenlunde alt hvad der kan vides; og med den lige umættelig i Sjælen, mere svulmende af hvad jeg har lært, er jeg kommen tilbage. Nu ved jeg at det er en Drift for sig, Kærligheden til min Grund og min Stamme. Her hvorfra jeg drog ud, her hvor jeg staar, har jeg endelig genfundet hin forsvundne Skov og det tabte Folk. Hele mit Liv er en Himmerlands Beskrivelse – men pas nu paa, jeg har sat mig i Stand til at plante Foden paa Steder endogsaa meget langt derfra saavel i Tid som i Rum og føle mig hjemme endda!

I denne Sammenhæng ønsker jeg, som Materiale til min Biografi, der vel kunde passe ind i en Beskrivelse af Himmerland, eksklusivt at henvise til min samlede trykte Produktion, idet jeg gør opmærksom paa at den ikke paa noget Punkt er autobiografisk. Den indeholder derimod, mere end nogle tilfældige ydre Træk af en Gennemsnitstilværelse, en gennem rastløse Lære- og Vandreaar roligt fastholdt Identificeringsbestræbelse, et Resultat af Tilegnelse og Tilpasning, Udfoldelsen af egne Forudsætninger, som er mit Liv, uden større Hensyn til Opholdssted, Næringsvej eller Succes. Kun meget lidt af hvad der sker, ikke en Gang alt hvad der er virkeligt, er sandt. Kun i Viljen er man sand, og hvad jeg lader skrevet efter mig er min Vilje. Skulde Kritikken alligevel med gængs Smag for Sladder foretrække at beskæftige sig med en enten uordnet og altsaa netop ukunstnerisk eller en borgerlig, ganske uinteressant Privattilværelse, i stedet for Aandsarbejderens staaende og til en vis Grad universelt gyldige Intentioner, saa velbekomme.

Mine æstetiske Arbejder omfatter følgende grupper:

Digte.

En Serie med en ledende Ide: Bræen. Kongens Fald. Madame d’Ora. Hjulet. Skibet.

Himmerlandshistorier I-II.

Eksotiske Noveller: Singaporenoveller. Lille Ahasverus. Olivia Marianne.

Myter og Friluftsskildringer: Intermezzo. Skovene. Myter og Jagter. Nye Myter. Myter, ny Samling. Flere tænkes udgivet.

Af Rejsebeskrivelser og kritiske Forsøg, som jeg vil komme til at fortsætte, har jeg offentliggjort: Den ny Verden. Introduktion til vor Tidsalder.

Hvis jeg ellers faar Lov til at følge min Lyst er moderne Sociologi og Antropologien i Marken de Opgaver jeg nu føler mig mest hendraget til.

Alt er undergivet Forvandling, Hjemmefølelsen ogsaa. Vi forandrer os, og Tiden vi har hjemme i bliver heller ikke staaende paa det samme. Naar jeg nu kommer hjem til min Barndomsegn kender jeg den næppe igen. Afstandene eksisterer slet ikke mere, men selv Terrænet er som forvandlet, synes at have mistet alle de Fremspring og lokale Profiler som jeg husker. Det er naturligvis kun mig der ikke mere kan se hvad et Barn har Blik for. Vort Liv var den Gang fuldt af Fugleæg, vi delte Hemmelighed sammen med Bekkasinen om dens Rede, skattede Humlebien en Gang hver Uge eller saa ved at suge Honning gennem et Straa af dens faa store Celler; som voksen har jeg aldrig kunnet finde en Fuglerede. Ikke at tale om de »bundløse« Tørvegrave og andre Mysterier, som man jo nu gaar til med en Alen; disse Dybder er ude af Verden. Men Landet i sig selv er ogsaa undergaaet mange Forandringer, der alle kan føres tilbage til Afvandingen. Dræning og Opdyrkning, Vandløbenes Regulering har udtørret Kærene og givet Vegetationen en fattigere, mindre laadden Karakter. Hermed forsvinder Vildtet. Vade- og Sumpfuglene er borte, ingen Bekkasin mere, eller som den hed Horsgumren, til at gjærpe og fylde de lyse Aftener med sine Flyvevolter og skogrende Vingevibrationer, ingen Ryleflokke om Efteraaret, ingen Hjejler i Mørket paa Heden.

Der er faret haardt frem mod Jyllands Fauna, Jylland er ikke Jylland mere uden den; det skal saa være. Fisken dør i de oprensede Aaer, og Odderen gaar med den. I Stedet for at finde en og anden Flintøkse i Kærene eller paa Marken kan man nu støde paa nogle saltagtige Klumper, man ikke synes man skal kende; det er Kalien, som man stimulerer Jorden med nu. Den lugter af Ørken, men den staar i Bøgerne og er naturligvis god. Nuvel, i Erstatning for Vildtet, der holdt af det vaade, er Jylland i Færd med at lægge en Bestand til igen i Ly af Plantagerne; her trives Haren og Ræven, og der er kommen ikke faa Fugle som har Plads til at leve mellem de udstrakte Plantninger. Har Udviklingen begravet mine Barndomsminder, trøster jeg mig med at Fremtidens Børn skal vokse op under Suset af en Naaletræsskov jeg ikke har kendt.

Det er godt, at man opdyrker Heden, og Beplantningen er et Storværk i det stille, som skal lønne sig mere end økonomisk. Afvandingen betaler sig sagtens ogsaa, hvorvel den giver Ensformighed og blot Areal hvor der før var lidt Dyreliv og Natur. Man faar nu ikke alt det Vand til at løbe opad igen man saa industrielt leder af Jorden og ud i Søen. Men Tiden vil det.

Det kan Aaen fortælle. Den har ikke meget den skal have sagt mere, har længe været en stillegaaende Strøm, mens dens Historie er tydeligt afsat i Dalen den lister igennem.

Oprindelig var den saa bred som hele Dalføret, og Brinkerne paa begge Sider var dens Bredder, den næredes af Tilløb fra alle Sidedalene, som nu i Aarhundreder har været tørre, uden Spor af Vandløb mere. Vandet kom den Gang fra den store Isafsmeltning der har formet Landet og slemmet Bakkerne op, og den Gang havde det Magt, gik bredt og dybt med svære Sten paa Bunden og et Motto som de store Floder: nedad, udad og til Havet! Hvor den brusede og slog op med Skum og Ler i sine Bølger! Mægtigt lagde den Vejen fremad paany, efter at have bredt sig og hvilet i Bugterne, hvor Leret og Gruset faldt fra og den selv mere klar og med en blaaere Farve ilede videre: imod Havet!

Nu hvisker den som en tynd Bæk, der leder sig i Blinde ud og ind gennem Engene og maa sive længe ad dyndede Omveje for at samle Fald nok til at komme videre: til Havet!

Vist maa man have den renset op og reguleret, lige ud, og nu gaar det virkelig ogsaa bedre, ingen Aakander og Fleg til at sinke den i Høllerne; ingen Grundlinger paa Bunden eller Krebs i Dyndhullerne under Brinken, Aaen faar næsten Mæle igen, mumler: nu kommer jeg nok frem, til Havet.

Odderen er gaaet, saa nu er her ingen Odder mere. Bare at passe sit Ærinde.

Ja, vi naar frem, naar vi er tørret ud.

Oktobernat

Der var tre Gæster i Skænkestuen, det var i en Kro oppe ved Aalborgvejen i Himmerland for mange Aar siden. Klokken var ti om Aftenen. Skænkestuen var saa uhjemlig. Døren stod aaben til Mørket. De tre Mænd gjorde megen Larm, raabte op med stærke vejrrustne Stemmer og lod Kruslaagene klapre. Svære skæggede Karle var de med lange Skaftestøvler paa, Stødkaarder og Dolke. Krigsfolk lod sig hverve den Gang og blev kaldt Landsknægte.

Disse tre skulde til Aalborg, hvor den Høvedsmand var, som de havde taget paa Haanden af. De havde allerede gaaet langt, skulde gaa fremdeles hele Natten, derfor hvilede de i Kroen og drak øl. Rimeligvis Brunsvigermumme. De to var gamle Svende med skimlet Skæg, men den tredje var ung, krushaaret og ikke før over Maven. Hans Stemme var klarere end de andres, han lo mere. Det kunde ogsaa høres paa hans Eder, at han var et ungt Blod, han bandte overdaadigt og rigt, var ikke som de andre falden tilbage paa en enkelt stereotyp Gudsbespottelse.

Det Landsknægtene talte om med saa stor Larm, var uhøvisk, deraf kom deres Ivrighed, og derfor edede den unge Landsknægt saa blomstrende frodigt.

Men at Samtalen var uhøvisk vil sige, at den drejede sig om Kvinder, i de Dage var det nemlig ikke anderledes end nu.

Den unge Landsknægt gjorde sig til af nydt Gunst og omvandt forskellige blege Minder med friske Kranse af Lovord, indvirkede med Vemods Silkebaand og sat med fordringsfulde Tungesmæk. De to gamle sad paa Bordkanten og tilkendegav deres Skepsis ved indre fed Latter.

Men medens de raabte højest, kom Værten ind og bad dem ærbødigt om at dæmpe Røsterne. Uden Fortrydelse – men han havde et Barn, der var sygt og ikke vel taalte det.

Han bad i al Sagtmodighed, saa at Gæsterne ikke fortørnedes.

Hvad skader hans Barn? spurgte en af Landsknægtene lavere.

Kromanden forklarede, med Ihukommelse af Skriften, at det nok var den faldende Syge.

Av! sagde den unge Landsknægt. Han slog Knips og drejede sig paa Hælen.

De talte sagtere Resten af Tiden. Men henved elleve brød de op, betalte deres Fortæring og fortsatte Marschen. Da de kom ud, var Regnen hørt op, og Maanen skinnede paa den vaade, opblødte Vej.

Den unge Landsknægt gik sidst, og da han kom forbi et af Vinduerne i det lave Hus, saa han, at der var Lys indenfor. En Dør blev aabnet, og Kromanden traadte ind med et Lys i Haanden. Værelset var lille, og i en Seng laa der et Væsen, han saa et aflangt blegt Ansigt med mørkt Haar om to mørke Øjne, et kummerligt Smule Pigeansigt. Saa var han forbi Vinduet.

Han tænkte, at det vel var den Syge, og saa skyndte han sig efter de to andre.

Værten var Enkemand og havde denne ene Datter. Lisbeth hed hun. Men hun var syg og skral og havde været det siden Foraaret. Der havde aldrig været nogen Trivsel ved hende, nu var hun seksten Aar og blev vel næppe ældre.

Da Faderen havde set til hende, satte han Slaa og Rigle for Dørene og gik i Seng.

Der blev aldeles stille i Huset og uden om, det laa afsides ved den øde Landevej.

Lisbeth hørte ikke andet end Vinden nu. Den havde fundet en eller anden Sprække at synge og pibe i, det blev den langsommeligt ved med. Den steg længe lidt efter lidt og blev til en tynd, syngende Klage, sank saa hen og smaapylrede for sig selv alene, rejste sig igen og naaede med et utaalmodigt Rusk sin ensomme Jammers Højdepunkt, faldt igen trøstesløs. Vinden svøbte med Halmen, der stak ud af Møntørvene oppe paa Tagryggen, og trykkede af og til blødt paa Ruderne. Fra Tagskægget dryppede Regndraaber med lange Mellemrum ensomt ned paa Stenene.

Lisbeth laa og tænkte paa det store forvovne Ansigt, hun havde set udenfor Ruden. Hun var bleven saa bange …

Det var vel en af dem, der havde støjet ude i Skænkestuen. Nu gik de ude paa Landevejen i Nattens Mørke og var allerede langt borte. De skulde nok i Krigen.

Lisbeth rejste sig stille, bøjede sig frem og saa ud. Mørke Skyer drev om Maanen, der skinnede paa den vaade Vej. Langt henne kunde hun ikke mere se Jorden for Mørke. Der saa koldt og trist ud i den klare Maanenat; det var ligesom hun kunde se Vinden fare over den vaade Jord, fordi hun saa, at Skyerne drev.

Lisbeth faldt mat tilbage.

Medens Nattens Tomhed var omkring hende, og Tiden kun fyldtes af øde, ynkelig Blæstpiben i utætte Døre, gik der Tanker gennem hendes Hoved som Græsspirer i goldt Sand, som Bobler, der triller op fra Munden af en spæd Kattekilling, naar den hjælpeløst kavtende synker. Lidt havde hun hørt nu og da, noget havde Naboens Grete vidst, andet havde hun opsnappet i Skænkestuen.

Hun tænkte derunder paa den store Soldat, hvis Ansigt hun havde set, og hendes Sjæl skød som en svag Lilje, der er bleggrøn i Stedet for hvid.

Lisbeth laa stille og lysvaagen, saa ud i Natten, aandede uhørligt.

Blæsten peb bestandig, hun hørte ingen Ting for sine ufuldkomne, bange Drømme.

Da det var blevet langt ud paa Natten, rejste Lisbeth sig lydløst og forsigtig paa den ene Arm. Hun lyttede længe, men da al Ting var dødsstille, lagde hun sig tilbage igen, strøg nølende Dynen til Side og laa lidt der i det svage Maaneskin, mager og udtæret, som en dæmpetskinnende hvid Rosenblomst, der halvtudfoldet visner og bøjer sig mod Støvet.

Hun kom til at hoste, krøb ned under Dynen igen og laa atter stille og stirrede ud, indtil Maanen var borte, og Skyerne begyndte at graane mod den gryende Dag.

Men de tre Landsknægte var i hurtig Marsch gaaet videre ad Landevejen mod Nord.

De kom over Vadestedet tæt nordenfor og pjaskede velbehageligt i deres gode Støvler over det lave Vand. Saa kom de ned i Dalen og op over Bakken og gik videre.

Da de var en Mils Vej fra Kroen, geraadede de i Strid over et eller andet, der er af Vigtighed for en Landsknægt; det var en af de gamle og saa den unge, hvis Navn var Jørgen.

De mundhuggedes bravt og svor, saa at Svovl og Forgift lyste dem ud af Halsen. Tilsidst trak de blank og anfaldt hinanden.

Ude i Lyngen ved Siden af Vejen fægtede de, og den tredje Landsknægt saa til.

Jørgen var forbitret og bestemt paa at dræbe Modstanderen. Det var med en Følelse af noget grænseløst urimeligt og naturstridigt, at han i et pludseligt Nu vidste sig udækket, saa den onde Klingespids – han tænkte sig lynsnart og med al sin Vilje Muligheden af Naade – og i dette Nu følte han Spidsen hurtig gaa gennem Tøjet, Stikket, den isnende Skæren og en smærtelig Vaande dybt ud i Ryggen. Først nu kom det, han vilde, at bøje sig til Siden; i det samme svandt Kraften af hans Ben, og han faldt. Men da den anden trak Klingen ud, krummede han sig sammen med et kort Skrig.

Saa gik de to deres Vej videre mod Nord og lod ham ligge med et dødeligt Stiksaar gennem Lungen.

Jørgen fattede ingen Ting, fordi han saadan i et Sekund skulde forsone sig med den fjærneste og umuligste af alle Tanker. Men da han endelig blev klar over det, følte han sig totalt forandret, ligesom omskabt. Hurtig lettede han sig – Smærten var ulidelig – han skød det hele fra sig og stirrede efter de to Skikkelser, der svandt jævnt i Mørket. Han fyldtes helt af maabende Vantro:

Gik de fra ham! Ja, uden at vende sig, Jørgen blev helt blindet af rasende Had og Harme.

Han lod sig falde tilbage i Lyngen, trængte sig sammen om Smærten, der bed og huggede i Kroppen, og da han atter lettede paa sig, mærkede han, at Tøjet slap fra hans Skind; det havde klæbet dertil. Tak! han var blodig over det hele, det løb nok saa lystig ud i Lyngen ogsaa. Han vilde knappe Tøjet op, men Armene var stive som af Kulde – da blev han afsindig af Skræk, saa sig om i Mørket, kunde ikke tro det.

Han laa ved Foden af en lille Høj, det blev ham med et om at gøre at komme op til Toppen. Krybende og kravlende naaede han derop og blev undervejs aldeles ydmyg, saa kraftesløs var han. Da han sank om deroppe, gav han Pokker i det altsammen. Han laa ganske stille paa Ryggen, kunde ligesom liste sig uden om den gruelige Pine i Brystet og føle, hvor velgørende og godt hans trætte Ben hvilede.

Nu han laa saa stille, begyndte han at tænke over Tingene.

Han hørte Vinden, der kom strygende over Lyngtoppene, vippede en Kende med de stive Kviste og stribedes af dem til en dæmpet Hvisken og Puslen. Skyerne drev forbi Maanen, det var som det plejede at være. Men i Jesu Navn, nu var det ramme Alvor, han skulde af med Livet. Et øjeblik voksede han op i en eneste jamrende Anklage. Saa tænkte han fornuftigt igen, ivrigt, skyndsomt, det gjaldt om at faa Rede paa en hel Mængde. Men i Hastværket snublede al Ting over hinanden, smaa Tanker og Minder fløj til i ilter Forfjamskelse. Et Krampesæt i Brystet jog alt ud – han vaandede sig halvhøjt.

Netop her skulde det være forbi, saa var alt det andet jo ingen Nytte til, syntes han. Nej, hele hans Liv var for ingen Ting at regne mod den Stund, da han laa her og i al Evighed hørte Vinden suse let hen over Lyngen og puste og sukke.

Der nede i Rendsborg stod han og drak et Glas Vin, saa faldt Hatten bag af ham, og Kridtpiben gik i Stykker – i Værtshuset den Gang – hvad skulde det til? Hvorfor havde han gjort sig saa stor Umage med den Vaabensmed i Lübeck? Og hvorfor havde han plejet sit Skæg og hver Dag længtes efter at det skulde blive længere? Hvorfor var der Blod i ham, naar det nu skulde rende ud? Jørgen følte et Øjeblik lun Lattermildhed, som om han havde narret nogen, der havde gjort en hel Del ud af det for ham – rigtig taget dem ved Næsen. Men derved kom Jørgen i Tanker om Gud og gav sig til at hviske og bede til ham.

Vinden kom forbi, bar hans Hvisken et Par Fod, tvandt den sammen med Lyngsus og Nattelyd, spredte det hele og for videre.

Dér døde Landsknægten Jørgen i Ensomheden. Maanen skinnede paa et hvidt, stivnet Ansigt, smilede rundt til et Udtryk af ubesvarede Angstraab, Forladthed og Ynk.

Jørgen laa stille paa Ryggen, i lidt Afstand kunde han ligne en aflang graa Sten. Lyngen dækkede ham halvt, de stride Toppe nikkede og vippede. Skyerne drev mørke og gustenrandede over Maanen af og til. Landet var øde og lidet beboet, det strakte sig i flade, møjsommelige Rundinger, beklædte med Lyng.

Vinden strøg over det hele paa sin lange medløse Vandring. Den nuslede ved Lyngtoppene, pillede lidt ved Landsknægtens Haar og for saa videre for et eller andet Sted at finde sig en Dørsprække til at synge og pibe i.

Ravna

Inde i en Vig af Limfjorden ved Foden af den Halvø, der som et Følehorn skyder sig fra Himmerland over mod Salling, ligger der en græsgroet Vold paa Toppen af en Brink, og lige i Nærheden er der endnu Spor i Brinken af en gravet Rende eller Havn, der bøjer bag om Volden, saa at der kan have ligget et Skib gemt derinde. Det er de typiske Rester af et Høvdingesæde fra den Tid, da Danmark var delt mellem en Mængde smaa Drotter, Næssekonger, som laa paa Vikingetog imod hinanden indbyrdes og ogsaa længere bort ud af Landet. Halvøen var dengang skovklædt, men grænsede ved sin Fod ind imod Landet til en Hede. Den udgjorde et lille Rige for sig.

Her blev en ung Fribaaren ved Navn Helge Drot i en Alder af kun sytten Aar. Han tog Riget i Arv efter sin Fader, der var sejlet ud med Skibet og blevet saa længe borte, at han ikke mere kunde ventes tilbage. Helge fik Landet og Borgen, der iøvrigt kun bestod af et svært Bjælketaarn. Han overtog Skatten fra den Snes lavtstaaende Familjer, der boede langs Kysten af Halvøen og aad Østers og andet Ormekryb, foruden de Fisk de fangede og de Dyr de kunde overliste i Skoven. Helge holdt tyve af dem i Taarnet, nederst ved Jorden, til at gøre Arbejde for sig og forsvare Taarnet; han havde ingen frie Krigsfolk; de var bleven borte med Faderen. Den ældste af disse Trælle hed Kruvst, og han var ogsaa den bedste; han havde været i Taarnet i mange Aar under Faderen og var bleven meget betroet. Han var stærk og havde en ret god Forstand. Helge boede ovenpaa i Taarnet sammen med Ravna.

Hun var den eneste Kvinde paa Borgen. Helge kunde ikke huske, naar eller hvordan han havde faaet hende, hun havde altid været der. De var lige gamle. Faderen havde en Gang bragt hende med hjem fra et Krigstogt som ganske lille Pige til Legekamerat for Sønnen.

Hun hed egentlig slet ikke Ravna, hun havde kaldt sig ved et andet fremmedagtigt Navn i Begyndelsen; men det var gaaet i Glemme. Ravna, Ravna! havde Helge raabt saa tit, da de var smaa, naar han vilde beskæmme hende, fordi hun havde sort Haar. Det var begyndt som et Øgenavn, men nu lød hun det gerne og hed ikke andet. Helge var selv lyshaaret og hvid overalt paa Skindet, men Ravna var brun som Mjød; hendes Haar gnistrede som det sorteste i Verden. Hun havde ikke blaa Øjne, hendes Øjne var mørke og bløde. Helge var meget større end hende.

Inde i Skoven, nedgravet ved et Træ, som man kun kunde finde, naar man var indviet i Mærkerne, beroede Helges Arv af Kostbarheder, mange gode Vaaben, Guldringe og sjældne Prydelser, som Faderen havde hentet hjem fra Udverdenen; om de Ting talte Helge aldrig.

Helge havde foruden alt dette arvet en gammel bitter Ufred, der havde bestaaet i flere Slægtled mellem Høvdingene her i Vigen og saa dem i Bugten paa den nordre Side af Halvøens Fod. Drotten der havde Land nordefter, men havde altid gjort Krav paa Halvøen ogsaa. Den, der nu styrede, hed Andvor og var en gammel Mand. Han var ofte bleven slaaet af Helges Fader, og det havde gjort ham gammel før Tiden af Hævnsyge.

Noget af det første, Helge tog sig for, efter at være bleven Mand paa Borgen, var at begive sig tværs over Halvøen over paa den anden Side for at undsige Andvor. Han red helt ind under Porten paa hans Borg og hvællede op til ham, at nu var han Herre paa Halvøen, og nu skulde det ikke undre Andvor, om der timedes ham en Ulykke nu og da i Fremtiden.

Andvor ludede sit magre Hoved frem over Bjælkekransen paa Taarnet og nikkede, nikkede, maalløs af Vrede. At Helge udfordrede ham, som var tre Gange saa gammel, var en Forsmædelse, der fik det til at svimle for ham.

Helge red bort med det samme, mens Andvors Folk skød Pile og Spyd ned efter ham uden at have Held til at ramme. Men otte Dage efter viste femten Mand i Kohuder sig paa Brinken lige overfor Helges Borg. De kom ud af Skoven tudende i Uroksehorn, og i Spidsen for dem red Andvor i fuld Bevæbning; det var aaben Fejde. De prøvede først at storme Taarnet, men det kom de daarligt fra, det kunde ikke stormes. Saa lagde de sig for Borgen og belejrede, lod en Hær af Trælle gøre Jordarbejde og indrettede sig paa at blive liggende og sulte dem ud af Taarnet. Det lykkedes dem heller ikke; de led for svære Tab.

Helge og hans Besætning af Trælle havde al Fordelen, da de befandt sig i Højden. Krigen var dem til daglig Morskab, det adspredte dem at slippe Sten ud fra Taarnet og lade dem falde ned paa Belejrerne, naar de kom for nær. Til Tidsfordriv kogte de Vand og hældte ned, og de udtænkte Puds, som var saa sorgløse og overflødige, at Andvor skar Tænder af Græmmelse. Kruvst var dygtig til at udgruble alle mulige Krigspuds. Helge opfandt selv personlig en Slynge, hvormed de fangede en af Andvors Mænd og halede ham op i Taarnet til uforglemmelig Skændsel for hans Kamerater nedenunder.

Den Dag det skete, hævede Andvor Belejringen og drog hjem, hjærtesyg af den Vanære det var. Han kom sig aldrig rigtig, før siden, hvorom mere skal blive fortalt. Harmen slog i den Grad ind, at han ligefrem forsvor at have mere med Helge at gøre, han vilde ikke en Gang krige paa ham. Ung Helge opfordrede ham endda mere end nok sidenhen efter Belejringen. Han red af og til over til Andvors Borg og afskød en Pil mod Porten eller raabte et Ord op, som gik Andvor til Marv og Ben; han jagede aabenlyst inde paa Andvors Enemærker. Men Andvor havde lagt sig hen for at ruge paa sin Skam og vilde ikke vise sig eller maale sig med Helge paa nogen Maade.

Helge blev da til sidst ked af at udæske sin Fjende. Han slog sig til Ro, hvad ham angik, med at rejse en Nidstang oppe paa Heden, der hver Dag vendte et grinende Hestehoved mod Andvors Borg. Og i en magelig Stund gjorde han en Vise, som siden blev kvædet af alle og enhver paa hele Halvøen, naar de stagede i deres Egetrug ude paa Fjorden og grov Muslinger op, et Vers, der kom paa alle Trællelæber og gjorde Andvors Spe udødelig. Det lød saaledes:

Andvor har aldrig takket mig
fordi, da jeg fisked med Angel
imellem hans mimrende Mænd
han mistede en af de dummeste.

Der kom nu lange, rolige Tider for Helge. Og for Ravna, hvem Helge iøvrigt aldrig tænkte paa, fordi han altid havde hende.

Ravna var altid at finde i et af Hjørnerne af den firkantede Bjælkestue oppe i Taarnet. Hun sad paa en Hynde af Siv og holdt om sine korslagte Ankler og saa frem for sig med sine blødt indfattede, duggede Øjne. Naar Helge kom tilbage fra Jagt eller Udflugt, var Ravna maaske flyttet hen i et andet Hjørne, og da havde han hende der med den stille Mund og det tykke natsorte Haar. Ravna var yderst tavs af sig, hun sagde omtrent Ingenting; men hun var altid skøn og skinnende som et Under, altid med silkefin Hud og venlig at gaa nær. Helge kyssede hendes smaa Læber og lo over hendes brune Fødder; det var yndige Fødder begge to.

Men hun kom sjælden ud af sit blide Drømmeri, gav Dage igennem intet særligt Livstegn fra sig. Det kunde hænde, naar Helge havde en dræbt Fugl med hjem, at hun fik Lyst til en af Fjerene, en rød en, og saa strakte hun hurtigt Haanden ud og snappede den. Ravna tog med de fire Fingre alene, brugte ikke Tommelfingrene. Helge lo over hendes Maade og kaldte de to uøvede Tommelfingre for Killinger, der ikke havde lært at gaa.

Naar Skumringen kom, kunde Ravna blive mere bevægelig, og undertiden sang hun. Det vil sige, hun bare aandede over sin Stemme, ligesom Vinden kan lege gennem Rørene i Mosen. Helge udtalte sig aldrig derom, men han elskede at høre det. Selv kunde han ikke synge, havde ingen Evner i den Retning. Helge dyrkede ingen Guder. Men der var to Ting i Verden, han elskede, det ene var Regnbuen, naar den stod spændt over Bygen, som fjærnede sig paa Fjorden, det andet var Ravnas Sang i Tusmørket; dog talte han ikke derom.

Ung Helge passede sine Sysler saa lang Dagen var, og havde ellers intet at tænke paa. Han tog ud paa Jagt i sine Skove eller red planløst rundt ud over Heden, saa i Solskin og saa i Regn. Den høje smækre Knøs sled sine Klæder i Stykker, hans Haar voksede ned paa Skuldrene. Undertiden blev han borte hele Døgn og kom hjem med øjnene fulde af Ensomhed og Genskær af de vide, tiende Udsigter; saa havde han været over Heden og langt udenom blomstrende Moser østerpaa langt ind i det ubeboede Land. Paa saadanne Rejser lod Helge sin Hest passe sig selv, og den gik saa efter de Steder, hvor det var bedst at sætte Hovene i Lyngen mellem de spredte Graasten, og imidlertid sad den unge Rytter og saa sig om paa den solbeskinnede dunkeltfarvede Hede, hvor Gyvelen spredte Guldmønstre opad de lange Bakkehæld. Eller han sad og gyngede med Hovedet bagover og fulgte to Storke med Øjnene, der hang svimlende højt oppe under de krusede, solfyldte Skyer og svingede i majestætiske Kredse om hinanden. Og naar han kom hjem, havde han i sine Øjne Udtryk af at have set to Fugle, hvide som Ild, hænge i Himlens blaa Dyb og kredse kongeligt om hinanden.

Men naar Helge havde været paa Fjorden og kom hjem, var han ikke stille. Han sagde vel Ingenting, men han var grum og fraværende i Blikket. Han kom ind til Ravna, kold som Søen og vaad og med sit Haar hvidnet af Salt. Og Ravna fandt noget frem at tørre ham med, hun gik hans Haar igennem med sine Fingre, varmede ham og søgte omkring efter de gammelkendte Mærker, han havde, en lille Knude i Hovedbunden, en Aare, der dikkede under Huden paa hans Hals, de bruskede Krinkelkroge i hans Øren. Han faldt da gerne i Søvn og vaagnede i glad Stemning igen.

Til sine Tider blev Helge hjemme og tog sig noget for. Helge skæftede selv med største Omhu sine Pile. Han sad paa en Skammel og snittede og passede til og rynkede Panden i sin Vindskibelighed. Ravna forstod sig jo ikke derpaa, hun sad ved Helges Fødder og saa højtidelig op paa ham uden at forstyrre, saalænge det vigtige Arbejde stod paa.

Ved Foraarstide en Gang begyndte Ravna at skrante. Sommeren over var hun ikke rask og holdt sig saa vidt muligt skjult. I August Maaned fik hun et Barn, en Søn.

Samme Dag han var kommet til Verden, red Helge ud i Heden, langt bort. Og da han var bleven fuldkommen ene et Sted dybt nede i et Dalstrøg mellem Lyngbankerne, hævede han sin Røst og udsang noget af sin Fryd. Det var ikke just Sang; Brinkerne gav Ekko tilbage af nogle højst mærkelige Strubelyde og glade Brøl. Hesten spidsede Øren og stod og forundrede sig, saalænge det varede.

Dagen efter passede Helge igen sin vante Id. Men snart begyndte han at lægge Planer til Erobringstog. Med det mindre Fartøj, han havde, gjorde han Rejser, Fjorden ud sammen med Kruvst og spilede Næseborene imod Havet. Han agtede sig ud i Verden til de Egne, hvor Ravna var kommen fra. Han opsøgte for første Gang Træet i Skoven, gravede sine Skatte op og sad og saa paa dem og talte efter og gjorde Overslag. Ja han vilde ud i de Riger, hvor Ravna hørte hjemme.

Om Efteraaret lagde Helge Kølen til et stort Vikingeskib og fik det bygget færdigt i Løbet af Vintren. Han var i den Tid ellevild af Lykke og Erobringsdrømme. Han for hjem fra Arbejdet og saa til sin Søn, der trivedes fortrinligt. Det var en smuk og drabelig Søn. Han havde sin Moders sorte Haar, men Øjnene var de samme blaa, glimtende Knapper, som hos Faderen. Den lille Mand rømmede sig allerede, fuld af store Fordringer til Livet, paa sin Moders Skød.

Da Isen gik af Fjorden, sejlede Helge. Han havde forinden sat Kruvst over Borgen og dens Besætning af Trælle. Selv havde han ogsaa kun Trælle paa sit Skib, foreløbigt, men det var de bedste Karle fra Fiskerlejerne paa Halvøen.

Fem Fjerdingaar efter kom Helge tilbage og tilfods. Han havde sat sit Skib til paa Frankrigs Kyster og var gaaet hjem alene gennem de fremmede Riger.

Han fandt Porten lukket for sig, da han kom hjem til Borgen ved Fjorden. Han dundrede paa og kunde ikke forstaa det; men der var ingen, der aabnede. Helge gik baglæns, til han kunde knejse og se op til Taarnets Rand. Der saa han Kruvst læne sig frem og spejde ned.

»Hvad skal det betyde«? raabte Helge. Han havde ikke talt i Maaneder og var hæs. »Hvad gaar der af dig«?

I Stedet for at svare bøjede Kruvst sig ind bag Bjælkekransen og forsvandt. Lidt efter kom han tilbage med noget i sine knudrede Arme, som han hævede op over Hovedet og slyngede ned. Det faldt paa den haarde Jord med en svuppende Lyd. Helge saa, at det var hans lille Søn. Det var den lille Ulv … men han fik ikke Tid til at se nærmere paa ham, for nu hævede Kruvst en større Byrde op over Bjælkekransen med de gabende Dragehoveder og hvirvlede den ned. Det var Ravna. Hun faldt død til Jorden foran Helges Fødder. I det samme tænkte Helge, at det havde Andvor betalt Kruvst for.

Helge kom ikke til at røre ved de to døde Legemer eller sørge for dem. For nu vinkede Kruvst ad andre Mænd paa Taarnet, de kom tavse til Syne med Buer og Spyd, og Helge maatte tænke paa at bjærge sit Liv ved at trække sig ud af Skudvidde.

Han gik et Stykke bort, og da han igen vendte sig, saa han Kruvst rejse en Stang paa Taarnet med Andvors Mærke, den flyvende Høg. Da saa han sig ikke mere tilbage, men gik langsomt sin Vej.

Helge søgte ud paa Hederne og blev ved at gaa hele Dagen og det meste af Natten. Ved Daggry lagde han sig til at sove paa en Holm i en Mose under en Gruppe smaa Bævreaspe, hvis Blade flappede og puslede, til han faldt i Søvn. Da han vaagnede, gik han videre, vandrede østerpaa ind i Landet, til Heden endte, og han kom til en Fjord, hvor han saa Røg i Skoven af Boliger. Saa vendte han om og gik samme Vej tilbage, fandt den lille Holm i Mosen, hvor han havde sovet, og der tog han Ophold. Han blev der et Par Uger og levede af et og andet, sov det meste af Tiden hen og sad, naar han var vaagen, og saa paa Mosen, Heden og den blaa Sommerhimmel. Og Vinden legede i Rørene. Ravna!

Men en Morgen vaagnede han og mindedes Andvor gennem en Drøm, han havde haft om ham, mindedes ham med en uimodstaaelig Bevægelse som den eneste i Verden, der huskede ham nu, Andvor, der laa vaagen om Nætterne og søgte at tænke sig til, hvor Helge mon nu var, og hvad han hældede sit Hoved til. Andvor, den eneste levende Mand Helge husede i sit Hjærte, den allereneste han brød sig om, forsaavidt som han var den, der havde gjort ham ene.

Han rejste sig, vadede bort fra Holmen og begyndte hurtigt at gaa i Retning af Andvors Borg.

Hele Vejen tænkte han kun paa sin Drøm. Han havde set Andvor for sig og drømt, at der stod en Pil i hans Ansigt, i Næseroden, lige under det venstre Øje. Uden at vide det gik han hurtigere og hurtigere, indtil han tilsidst løb, i Længsel efter Andvor.

Og Andvor modtog sin Uven med aabne Arme. Han havde ventet paa dette Møde i lange, lange Tider, Nætter og Dage, havde svævet i Vanhaab og fattet ny Fortrøstning, ligget søvnløs for hans Skyld og var blevet graa, men nu kom han. Nu kom Helge. Andvor havde beredt sit Hus for ham, og nu opbød han hele sin Gæstfrihed, modtog ham i Hast udenfor Porten med fire skulderbrede Mænd. Helges Drøm blev til Ingenting, viste sig ikke at betyde noget. Andvor rystede af Gensynsglæde, han vaskede sine Hænder i Nag og ond Fryd, han smilede, som den kan, der længe men ikke forgæves har hadet. Hans magre Ansigt lyste af Ydmyghed, som var dette for meget, for rig en Oprejsning, der kom til ham i hans Livs Aften.

Velkommen, Helge, velkommen!

Og Andvor lod sin Gæst, som var noget forkommen, føre til et Kammer, der var beredt til ham dybt under Jorden, et Hul i den sorte Jord. Han gav ham sine Trælle til Opvartning, og de lod ham hviles paa et Bolster af Spydstager, hvorunder der blev fyret med Kul, lod hans lange, ædle Lemmer strække med en Vinde, og hans Brystkasse klemme mellem to Stykker Træ. De lagde svirpvarme Teglsten mod hans Fodbalde og toede ham med sydende Talg. Derpaa begyndte de at brække hans Led fra de yderste af med Hamre af Træ.

Da de knuste hans Tommelfingre, tænkte han hastigt paa Ravnas smaa uøvede Tomler. Men da den sorte Kulrøg bølgede op om ham og slog sammen om hans Hoved som Ravnas lange Haar, da gad han ikke længere undse sig for sine Bødler, men græd, græd sine unge Aar ud. Han græd og skreg … med Hovedet bøjet tilbage og med vidtaaben Mund. Under det sorte Jordloft lød Helges Jammerraab som dumpe Skred i en Grav.

Ravna! kaldte og skreg han. Ravna!

Og igen: Ravna!

Da kom hun til ham. Han saa hendes sorte Vinger flagre imod sine Øjne.

Tre og tredive Aar

Pludselig kan Musiken tie, Strengenes hidsige Hvin forstumme … og en bliver staaende midt paa Gulvet med Sved paa Panden. I en støvet, fejende Festsal raver alle tavse mod Væggene, fordi en Spøgelsesrædsel sneg sig ind ad de aabne Vinduer fra Mørkets Stumhed derude. En kan blive staaende alene paa Gulvet sanseløs og svimmel af Dans og Glæde, medens Krampe tager fast om alles Hjærter. Men saa er der maaske en, der river Dødens Maske af og slaar op med Haanden: Spil Mand! Fil paa din Fedel, jeg vil forglemme og danse i svimle Kredse med hende, min Brud!

I en Gaard levede der en gammel Kone i tyve Aar, og i den Tid forandrede hun sig ikke. Hun var der i Gaarden som et Inventar, man sagde I til hende og omgikkes hende varsomt, hun havde taget Skade paa Forstanden. Der er et Udtryk mellem Bønderne, de siger om en, der er bleven underlig, at han har »set for meget«; det sagde man ogsaa om gamle Kirsten.

Det var en maaneløs Jævndøgnsnat for mange Tider siden. Mørket var tæt og fuldkomment, det fyldte Luften over Vejene og de tomme Afstande. Spredt langt fra hverandre laa enlige røde Lys, uden Straaler, fra et og andet Talglys i en lavloftet Stue. En Mand gik gennem Mørket efter tre tæt ved hinanden siddende roligt skinnende Lys, han var selv som en vandrende Funke, han bar en Staldlygte i Haanden for at finde Stien over Marken.

Lygten lyste et Par Alen hen, i Lysskæret skridtede det nederste af to Ben skiftevis og kastede Skygger skraat bag ud, Resten af Manden var skjult i Mulmets bløde Stof. Naar Lygten drejede sig lidt, vendte ogsaa de tre Lyskegler fra dens Ruder sig; medens Manden gik, gled et synligt Stykke af Stiens Grønsværkant ind fra Mørket og ud igen. En Gang faldt Lyset ind i en Harve, som stod i Brakmarken ved Skellet sat op som en Tagryg; om Roden af hver Tand sad en Dusk hvide Græssener. Manden gik op over Agrene; det var som en rund Lysplet, der usikkert flyttede sig frem over Jordfladen.

Da han naaede op over Bakken, forsvandt de tre Ledestjerner; Stien drejede. Den førte i Bue, Lygtelyset faldt paa et Havedige – ud over rødbrunt, tykt Møddingevand, flakkede op ad en Udhusmur af Kampesten med hvide Kalkaarer imellem. Vandreren bøjede om Hjørnet; der stod Lyset ud fra Ruderne som tre Hulveje med Vægge af Mørkets dybe Masse, langt hen kunde den knoldede Mark skelnes paa Bunden.

Hej didula! – der lød Violinspil og Støvledundren indenfor. Manden gik langs Stenbroen; før han naaede Døren, blev den slaaet op, og flere Stemmer hilsede ham fornøjet.

Der har vi Smedesvenden! Kom indentil!

Der var Legestue hos Thøgers. De Unge stod selv derfor, Thøger lagde kun Storstuen til. De dansede og muntrede sig i de lange Aftener nu, da Høsten og Efteraarsarbejdet var fra Haanden. Nogle af Pigerne var i nymodens Sirtses Kjoler.

Ved Døren stod Bitte-Stine fra Fattighuset med en stor Hankekurv paa Armen, den indeholdt Hvedekager med Korender i. Af og til satte hun Kurven ned og gik udenfor og drak af en Pægleflaske; hun var allerede stille fuld.

Karlene havde skudt sammen til Kaffe, Thøgers Kirsten anrettede den. Man pustede ud og nød Forfriskningerne.

Kirsten sang saa godt, Pigerne bad hende indstændigt. Men hun vilde ikke. Karlene nødte hende ogsaa, hun tviede sig urolig paa Bænken.

Syng nu, bitte Kirsten! sagde Smed-Anders mildt. Pigerne for sammen i en Klump og tittede fnisende omkring.

Kirsten bøjede Hovedet.

Der blev helt stille, Hvedekagerne forsvandt stykkevis under den forventningsfulde Pavse.

Saa rejste Kirsten Hovedet, strejfede hurtigt Anders med Øjnene og lagde Hænderne i Skødet.

Hun saa ret ud for sig og sang langsomt:

Som Stjernerne paa Himlen
de parres Par ved Par,
saa skulde ogsaa baade du og jeg
ha’ fulgtes paa den samme Vej;
men du, du vilde ej.

Kan du huske, hvad du loved’ mig,
den Gang vi stod paa Strand?
du loved’, du vilde elske mig:
men du vilde bare narre mig,
det maa jeg tro om dig.

Nu er jeg som det vilde Faar,
der ud paa Marken gaar.
Og jeg har hverken Fa’r eller Mo’r
eller nogen som helst paa denne Jord,
der kan trøste mig med et Ord.

Efter Sangen blev der lang forlegen Tavshed. Lysene uttede i Vægstagerne og fyldte det nøgne Rum med uroligt Halvlys. Bitte-Stine stod med Hænderne oppe under Forklædet og græd et Par Fuseltaarer.

Kirsten sang en Vise mere, og saa spillede Kræmmer-Jakob til Hopsa igen.

Anders dansede næsten hele Tiden med Kirsten, i Pavserne maatte han høre for det af de andre Karle. Han smilede roligt. Kom han til at se op, da mødte han Kirstens gode Øjne tværs over Stuen.

Det var noget enhver vidste, at de to var Kærestefolk. Thøger var nok. Gaardmand, men han sad smaat i det med mange Børn. Smed-Anders hverken drak eller gjorde nogen Uret, hans Haandværk faldt indenfor kuldlyst Bondetiltag. Det var i sin Orden, at han skulde have den smukke Kirsten. Han kunde ikke ret længe ad Gangen undvære at se paa hende.

Dansen gik, der var mange andre, to og to, som helst vilde være hinanden nær. Glæden lyste over dem. Mathis, der havde været i Købstaden – han handlede med Lam – dansede avet om og huggede Sinkerne i Gulvet ved Slutningen af Melodiens Repetitioner. Nogle ældre Folk sad og saa til paa Bænkene.

Det var nær Midnat, alle var hede i Hovedet, de brede Vesterygge dampede som Enge. Dansen blev jo længere jo lystigere.

Kirsten kom ind og strittede Vand paa Gulvet, en muggen Kattelugt rejste sig fra det vaade Støv.

Puh! som det var varmt – Mathis slog Vinduerne op.

Og lad os saa faa »den røde Lue«, raabte han hæst til Spillemanden. Det var en Turdans, hvori alle deltog. Efter den dansede de »Firkanten«, ogsaa en Turdans, men i hastigere, aandeløs Takt. To Hold deltog og hvirvlede rundt med bedøvede Øjne – Hænder slap og greb, Skørter stod sejlende ud i Luften …

Men da var det, at Kræmmer-Jakob brat holdt inde med Musiken, og da de saa op til ham, sad han med Violinen under Hagen og stirrede vist hen mod Vinduerne …

Rædselen greb dem i Struben allesammen, de flygtede fra Gulvet.

Kun Mathis blev staaende der alene som stivnet i et Spring.

Der blev aldeles dødsstille.

I Jesu Navn! lød Bitte-Stines Røst højt og skælvende gennem Stuen.

Pigerne røg sammen i en Krog. Saa gik Smed-Anders hen og lukkede Vinduerne et for et, han saa fast ud i det fløjlssorte, stille Mørke. Da han havde klemt den sidste Haspe paa, vendte han sig.

Det var jo ingen Ting, sagde han, spil, Kræmmer-Jakob! Hvad blev du ræd for? Kom Kirsten! Anders aabnede sin Favn, og Kirsten gik derind til ham. Jakob spillede op og trippede Takt med Støvlespidsen.

Alle saa undskyldende paa hverandre og pustede. Men Dansen gik herefter endnu gladere og lettere end før. Latteren befriedes og klang.

De holdt ved, til Ruderne blev graa. Saa spredtes de to og to ud over Stier og Biveje. Pigerne skulde hjem og malke.

Om Foraaret byggede Anders Hus og Smedje, og i Juni Maaned blev han og Kirsten viede.

Det var en Dag med grøn Jord og skyløs Sommerhimmel, da Bryllupsvognene kom i rullende Tog op over den lyse Landevej. Hestene førte sig væligt, Støvet lettede og blev staaende over Grøftekanten. I den forreste Vogn sad Kræmmer-Jakob ved Siden af Kusken og spillede Køremarschen, han gabede over Klarinetten og skiftede med Fingrene paa Hullerne. Den Brudemarsch blev altid spillet, de forgangne Tiders Gilder og Fester gik op med den.

Dædædæ, dædædæ dædædædæ … klang Trætonerne.

Musik var sjælden paa den fattige Egn. Solen skinnede langt ud over Marken, i fjærne Gaardsled kom der nogen frem for at lytte.

Vognene rullede, en efter en kom op over Bakken, der var mange. De holdt udenfor den kalkede Kirke. Et hvidt Slør løftedes af Sommerluftningen Smaabørn kravlede paa Stendiget om Kirkegaarden.

Og saa rullede de tilbage igen i Række ned over Vejen. Solen glinsede paa Vadmel med sort, blank Luv, Kræmmer-Jakob sad tilbagelænet i Agestolen og gabede over Mundstykket. En Fest drog forbi, en Fryd lo ud over det nøjsomme Land.

Bitte-Stine stod ved Grøften og tindrede med de smaa, røde Øjne, og da den sidste Vogn var forbi, tog hun en gammel Tøffel frem bag sit Skørt og kastede efter den, for at de unge Folk kunde faa Lykke.

I de første Aar stred Anders og Kirsten bittert for Udkommet, de skyldte alting paa Huset.

Anders hamrede og klinkede fra Morgen til Aften, gjorde Træskosøm og lappede paa Stueure. Desuden dyrkede han Jordstykket.

Bønderne kommer saa tit med et Værktøj og snakker godt, Anders gjorde dem den Villighed og saa langt efter dem.

De fik tre Børn, to Piger og en Dreng, Kirsten kunde ikke hjælpe meget til, saa længe de var smaa. Men efter en halv Snes Aars Forløb var Gælden betalt, og Anders fik Mon til at købe Faar og Ko efterhaands. Den store, ludende Mand var benmager, han talte kun lidt.

Der kom jævne Tider for de to, Kirsten blev fyldig, hun var hvid og rød endnu som en Pige. Børnene blev konfirmerede, de to var ude at tjene.

Da Sørine, den ældste Datter, var hen ad tyve, blev Anders hugormeslaaet en Gang, han læssede Lyng. Tommelfingeren kom sig aldrig siden, og de andre Fingre blev ogsaa buldne. Han gik i flere Aar med store Klude og Tutter paa Fingrene.

Naar Anders Smed kom udenfor Døren, kunde han staa og skotte over mod den lille Smedje, hvor Essen var kold. Han blev ved at gaa med Skødskindet. Det hule Ansigt blev grublende mismodigt. Man saa ham pusle om ved Huset, duknakket og stille. Tagskægget over Døren var tæt pakket med alt muligt, som kunde sidde der – en Kalkbørste, som var slidt lige til Ringen, en halv Uldsaks, en gammel Tøjrepæl. Der blev det siddende i Aaringer og gik ikke til Spilde.

De levede af Jordlodden og slog sig igennem, men Anders Smed blev mere og mere tungsindig, fordi han ikke kunde udrette noget. Lars var sytten Aar nu og passede det hele tillige med Moderen.

Naar Anders Smed gik saadan og nulrede udenfor, kunde Bitte-Stine komme forbi og vende sit lille fordrukne Ansigt om imod ham. Nogle Dage efter kom Bitte-Stine igen forbi. Og et Par Aar efter saa han hende akkurat lige saadan. Bitte-Stine vidste ikke, hvor gammel hun var, Tiden eksisterede ikke for hende. Omtrent hver Maaned kom hun og fortalte, at det var hendes Fødselsdag, hun samlede Toører til en Pægl i den Anledning. Det var ikke noget Kneb, hun troede, der var gaaet et Aar.

Lige saa underligt var det med Snøvl-Peter, den lange Vagabond. En Dag tonede han frem paa Landevejen med en Hale af Børn efter sig fuld som en Høne og glad, usigelig glædesstemt. Han var altid i Murerklæder, hjulbenet var han og halvfjerde Alen høj.

Snøvl-Peter kendte hverken Almanak eller noget. En Tid var han forduftet og aldeles glemt af alle. Saa var han i ukendte Byer, hvor han klinede skæve Svinestier op. Men en Dag kom han imperatorisk ned ad Vejen med Piben rakt op i Luften som et Scepter, han udfordrede hele Skidtværket og snøvlede som en Tapir. Med ét gik Krigshumøret af ham, han smilede uendelig godt i det hvidskimlende Skæg.

Kom an, I bitte morsomme Drenge! raabte han snøvlende, han tog lange, sejge Skridt og holdt Ryggen stejl. Og saa sang han gennem Snabelen:

Ak, hvorfor bad du om mit unge Hjærte,
ak, hvorfor gjorde du mig denne Sorg?!

Haa, haa, haa, lo han saligt for sig selv og dinglede videre.

En sludfuld Morgen kunde man se Snøvl-Peter, der laa og sov i en Grøft. Saa var han borte og glemt, og en Skumringsstund kom han igen i Triumf ned ad Vejen med Piben rakt op foran sig og med Brændevinsflasken i Sidelommen. Og saadan blev han uforandret og uberørt af Omskiftelser, medens Jorden rullede; han var udenfor Tiden.

Sommer og Vinter skiftede og havde ingen Ting at fyldes med; Anders Smed laa paa andet Aar i den brede Alkoveseng derinde, og Kirsten puslede lige stille om ham.

Han kunde se ud af de smaarudede Vinduer til en Bugt af Niels Jepsens Agre, han kunde se et Hjørne af Gaarden, det var alt, hvad han saa. Sneen smeltede om Foraaret, det varede grumme længe, medens det stod paa. Men en Gang var det alligevel længe siden, saa var det Efteraar, og Ageren laa bar.

I Hjørnet ved Sengen stod Kasseuret, som Anders selv havde lavet, baade Værk og Visere. Han havde malet blommede Roser og Stilke paa Skiven som paa et rigtigt Købeur. Perpendikkelen svingede frem og tilbage og hakkede nøjagtigt … Anders Smed laa i søvnløse Nætter og hørte derpaa og kunde alligevel ikke faa Ende paa Tiden.

De havde faaet Doktoren til, og han sagde, at der var Tuberkler i Fingrene. Anders havde dem ogsaa indvendig. Kirsten lærte Ordet, det havde i sig en kold Mystik for hende.

Anders Smed laa med det brungule Hoved skraat paa Puden, sommetider pillede han med de to hele Fingre ved Kvasten paa Sengebaandet, den var gjort af rødt og blaat Garn. Anders havde kendt den siden Tidernes Begyndelse.

Et Aar saa han Snøvl-Peter dingle forbi ude paa Ageren med Piben rakt hoverende mod Himlen.

Er han levende endnu? hviskede Anders Smed undrende.

Ja, han er, bitte Anders. Ja han er saamænd saa. Ja, ja – ja det er han.

Kirsten sad foran Sengen og bandt Hoser. Nøglet laa i en lille Halmkurv, som Anders havde flettet i de unge Dage. Det trillede om sig selv og blev mindre og mindre; Garnet krøb mellem Kirstens aldrig hvilende Fingre, gik over Pindene og blev Maske ved Maske. Kirsten maatte bruge Briller allerede, hun havde staaet saa meget ude i det mørke Køkken, hvor den fede, gule Røg fra Lyngtørvene kvalmede op og skar i Øjnene som Salt. Hun græd ogsaa hver Dag. Der blev ikke lukket op nogen Sinde i den lille Stue, Luften var mættet med Lugt.

Katten sov nogle Aar under Bilæggeren, saa fik den en Killing, der tog Livsanskuelsen i Arv.

En Dag, da Anders Smed laa som han plejede med det skindmagre Hoved skraat paa Puden, klædte de ham i hvid, udhugget Linskjorte og redte Resterne af hans Haar frem over Ørene.

Han blev jordfæstet oppe paa Kirkegaarden.

Skolelæreren havde trykte og kolorerede Mindeblade med Steder in blanco til Navn og Dato. Han kalligraferede Anders Pedersens Navn derpaa, og det kom til at hænge i Glas og Ramme hjemme hos Kirsten. Mellem to Søjler og omvundet af rige Zirater stod at læse:

Fader! Naar Moderen spørger:
hvor ere hvort kæreste hen?
naar hun klager og sørger,
sig, jeg ere i Himmelen igen.

Eller naar Faderen græder,
tørre hans Taare ham af,
planter, naar Solen skinner,
Taarene paa mit Grav!

Hvert Aar kom den gamle Bissekræmmer fra Nürnberg med en ny Forsyning til Skolelæreren, han kom ved den Tid, da Frøerne kvækker, og der bliver saaet Havre. Det var ikke slaaet fejl noget Aar siden Kristian den Ottendes Tronbestigelse.

Der havde i de sidste Aar været meget stille i Smedens Hus, men nu laa der ligesom en større Stilhed bag ved. Kirsten græd, naar hun stod ved Ildstedet og lavede Mad til sig og Lars, den bitre Røg hjalp til.

Om Foraaret kom Sørine hjem fra sin Tjeneste, hun var femogtyve Aar nu. Den høje, milde Pige havde været saa godt lidt, men nu kunde hun ikke længere taale Arbejdet. Hun var smalkindet og hostede, Øjnene lyste klarere, end godt var.

Kirsten blev den gamle beslutsomme Kvinde fra før, hun fik Sørine pakket ned i Alkovesengen, hvis Bundhalm endnu havde Aftryk efter Faderen.

Der laa den lange, blege Sørine og døde i Løbet af et Aar.

Hun laa og saa ud paa Hjørnet af Niels Jepsens Gaard, græd af og til, naar Moderen var ude i Køkkenet for at græde, tæredes langsomt og sikkert hen. Hun tænkte mest paa, at hun ingen Kæreste havde haft i sin Tid. Sørine havde Haaret delt ned til hver Side langs den hvide Jomfrupande, hun laa som et Skilderi derinde i den dunkle Alkove. Degnekonen sagde det, hun kom undertiden og hjalp til med Sorgen.

Der var mange, som havde holdt af Sørine, hun var altid en stille Pige, som man kunde faa til at synge de kønneste Viser, naar man nødte hende i tyve Minutter. Herregud, at hun skulde dø. Naar Gæsterne var gaaet, fik Sørine sommetider Anfald af langvarig Graad, saa vidt hun formaaede det.

Bitte-Stine kom en Gang ind til hende og gjorde sig lækker med en lille Kurv Tyttebær. Hun bragte Hedens Duft med sig, den friske, bitre Duft af Rævling og Lyngens syrlige Aande. Da Sørine sygeligt smilende prøvede at spise af Bærrene, var der en Bismag ved et af dem, en vis Smag, som kun den kender, der i sine Barneaar har ligget paa Maven i Lyngen og fyldt sig med Bær. Man kan faa et, som man spytter ud igen, det har en Tæge krøbet over, en af disse flade, grønne Tæger, der ligner et Tyttebærblad saa aldeles, man kan smage det.

Da Sørine fik den Smag i Munden, sank hun Bærret og vendte sig bort mod Væggen. Hendes Ryg skælvede i smaa korte Trækninger.

Bitte-Stine sad og sludrede, hun havde jo kendt Sørine, fra hun blev født. Ja vist. Da Sørine var 9-10 Aar og føjtede ude i Heden med Kameraterne, traf de altid Bitte-Stine et Sted dybt ude i Heden, hvor hun samlede Bær til at sælge. Den Gang saa Bitte-Stine ud nøjagtig som nu.

Sørine vendte sig ikke om mere den Dag. Skumringen fyldte Stuen, hendes hvide Nattrøjeryg dæmrede derhenne i Alkoven.

Hun stod Vinteren over, men om Foraaret gravede de hende ned ved Siden af Faderen, og der kom et nyt Mindeblad paa Væggen.

Kirsten ældedes, men stærk var hun endnu. Lars kom i Tjenesten, og i den Tid passede Kirsten Jorden alene. Karen Marie var fremdeles ude. Kirsten var i Aarenes Løb kommen til at tale i en klagende og jamrende Tone, men derfor var hun ikke knækket. Hun blev en Slags Tillidskvinde i Byen, var gærne behjælpelig med Barsler og Juleslagtninger. Naar Kirsten Smed sad i den dampende Fylde af Tarme og Flæskesider, kunde hun glemme alting og blive drøj paa en særegen stærk Maade. Hun var bleven bøjet i Ryggen, men Fødderne stod paalideligt i de højhælede Tøfler.

Bitte-Stine havde haft Fødselsdag et stort, ubestemt Antal Gange uden dog at blive ældre, da Kirsten fik et Slag til, idet Karen Marie, den næstældste Datter, døde. Hun var bleven gift med en Vognmand og havde det godt nok. Men med det første Barn døde hun. Kirsten var tilstede og lukkede sin Datters Øjne.

Nu havde hun Lars tilbage. Han var en støt 27-aarig Karl af samme gode Sind som Faderen.

Lars passede det lille Jordbrug, og da der blev rigelig Tid tilovers, gik han paa Dagleje og tjente godt. Han var afholdt alle Vegne for sin Venlighed og sit lune Humør.

Om Foraaret gravede han Tørv for Folk, han drev det til et uhørt Antal om Dagen og kunde endda med sit lyse Sind holde Humør i tre-fire Tørvetrillere.

Kirsten fik en Bekymring, Lars havde noget Kæresteri for med en Sypige, som gik omkring mellem Gaardene.

Bitte-Stine var daglig fuld, naar Mette var i Byen, Kirsten Smed belønnede hende for god Underretning. Hun haabede ikke, at Lars mente noget med det. Gaardmandsdatteren sad Kirsten i Blodet. Hun talte dog ikke om noget.

Lars havde Arbejde paa samme Gaard som Mette.

En Morgen skulde han vække hende i Kammeret. Lars listede ind. Pigen sov derhenne i Sengen. Lars lo snedigt ved sig selv og listede paa Taaspidserne over Gulvet. Det var ikke saa let, da han havde Træskostøvler paa. Han bøjede sig og vækkede Pigen med et Kys.

Hun for op og saa paa ham.

Nu ska’ du op! hviskede Lars mildt, og saa trippede han ud igen.

En Skumringsstund kom han ind i Stuen. Mette sad alene for Bordenden og syede. De fine smaa Hænder gjorde dybt Indtryk paa Lars, han klappede en af dem.

Vil du gi’ mig et Kys? spurgte han hviskende.

Mette skvaldrede op.

Nej – nej, nej – nej.

Vil du ikke gi’ mig ‘en godvillig.

Nej.

Jamen maa jeg saa ta’ ‘en godvillig? spurgte han lidt stakaandet.

Mette svarede ikke.

Lars tog ind under hendes Arme og bøjede sig.

Nu ta’er jeg ‘en godvillig.

Hun vendte Ansigtet bort.

Lars vilde ikke kysse hende uden at faa Lov. Omsider gav hun ham Lov til at tage Kysset og gjorde sømmelig Modstand.

Videre kom Lars ikke, men han struttede af Humør i de Dage, Sypigen var paa Gaarden.

Nogle Maaneder efter fik Mette et Barn med en anden. Lars var kureret. Om han tog sig Sagen nær, er der ingen, der kan vide Besked om; han var i al Fald den samme som før.

Tiden gik saa lindt, der var ingen Ting at maale den med.

Om Foraaret havde Lars et vist Tidsindtryk efter Antallet af de Tørv, han skar. Dag og Nat vekslede, det var Efteraar en Gang, naar man skulde til at tænke efter det; næste Gang man igen huskede efter, var det maaske Sommer. Snøvl-Peter tonede frem en Dag og havde faaet en ny Pibe, dens blanke Laag tindrede i Solen, han holdt den op mod Himlen og sang beruset af Lykke og Brændevin.

Et Foraar viste Snøvl-Peter sig med invalid Pegefinger, i Vinterens Løb havde han forlist to Led. Men hans Glæde var lige hel. Han bragte kun sin Saligheds Kulmination til Byen; naar han var nøgtern og elendig, gemte han sig paa ukendte Steder.

Et vaadt og ruskende Aar stod Lars i Tørvegravene og tog Kuld. Han blev rusten i Mælet og gik med Halstørklæde Sommeren over, uden at det fortog sig. Om Høsten gik han paa Arbejde, han hostede om Morgenen, før han stod op. Da Kirsten første Gang saa ham spytte Blod, blev hun hvid af Frygt og gik hen og tørrede Bordet længe af, skønt det var rent nok.

De to havde aldrig før sagt hinanden et ondt Ord, men nu hændte det, at der kom Tvistninger mellem dem. Kirsten klagede og pylrede bestandigt og var over Sønnen med Formaninger, han blev opfarende og gav bitre Ord. Han var ingen Slatben, som man havde nødig at hænge over. Lars rystede sin Moder af sig og gik paa Arbejde med et Klæde fire Gange om Halsen.

Han kom til at se afvisende og sammenbidt ud; det var sjældent, at han sagde en Vittighed, og saa var den gærne saarende.

Det gik saadan Vinteren over, uden at han vilde høre tale om Forsigtighed. Kirsten græd og blev furet, hver Søndag gik hun i Kirke og græd ogsaa der.

Om Foraaret tog Lars fat paa Tørveskæringen, han fik ikke det sædvanlige Antal om Dagen. Undertiden forvred han Ansigtet og jog den skarpe Spade dybt ind i Tørvebedet.

Hen paa Sommeren drak han sig fuld et Par Gange og ragede i Slagsmaal med de svenske Karle fra Højtorp. Han truede dem med en Lynglé, og Sognefogden maatte tilkaldes.

Lars blev skarp i Kinderne, det blonde Kindskæg sad fremtrædende. Hosten knugede ham.

En sen Søndag Aften i August Maaned sad han og Moderen ude ved Enden af Huset. Det var stille, ganske stille, Duggen begyndte at udfældes paa det mørke Græs. Oppe i Byen larmede og hujede Børnene i Stilheden, man kunde høre, at de legede Tagfat om Købmandens tomme Tønder. Ude over Hederanden, som var helt sort, stod et sidste kummerligt Genskær af den sunkne Sol. En Fugl flygtede langt derude i Mørket.

Lars sad paa Slibestenen og røg Tobak. Hverken han eller Moderen sagde noget, Misstemningen var ikke glemt, selv om Aftenens Fred var over dem.

Lars satte Piben ned i Slibestenens Vandtrug og rejste sig.

Ja, lad os saa gaa ind, Mor! sagde han, og hans Stemme var mild som i gamle Dage, endnu mildere og blødere.

Siger du det! udbrød Kirsten og brast i Graad.

De fulgtes ad ind, i Døren stansede Lars og saa op – langs Tagskægget sad endnu alle de Ting, Anders Smed havde stukket derop, for at de ikke skulde forkommes.

Moder og Søn var i Tavshed enige, han lagde sig i Alkovesengen, og hun gik til Ro i den anden Stue.

Lars blev liggende om Morgenen. Han blev liggende der halvandet Aar, inden han døde.

Det var en bitterlig lang Tid, Lars laa og stirrede fra samme Sted, som de to andre, og saa det samme.

Om Sommeren blev Niels Jepsens Gaard kalket hvid, de to runde Popler blev saa synlige. En Dag havde Poplerne ingen Blade.

I den Tid Kreaturerne gik løse paa Marken, kom der af og til et over den lille Agerstump. Lars fulgte Foraarets Komme fra sit Sted. De omstrejfende Børn kom forbi over Ageren for at plukke Padderokker. Han saa et Barn finde en gammel udtraadt Sko der og titte i den. En anden Gang kom tre-fire Smaapiger vandrende i en sær, søvngængeragtig Stilling, de gik mod Solen med et rødt Flaskeskaar for øjet. Det var April.

Kirsten sank i Ryggen, hun græd i Grunden altid nu. Hendes Øjne blev svage. Lars talte til hende som til en lille Pige. Lars var taalmodig, han laa og fik Ende paa en Tid, der var længere end Resten af hans Liv, om han var bleven lige saa gammel som andre. De store Arbejdshænder blev hjælpeløst hvide og fine som en Sypiges. Han fingrerede med Kvasten i Sengebaandet, de røde og blaa Traade var ordnede omhyggeligt.

Tik-tak sagde Uret i Krogen. Viserne flyttede sig ikke, Værket var i Stykker, men Perpendikkelen kunde gaa. Lars vilde have, at den skulde gaa. Det var saa rosomt, sagde han. Tiden deltes i smaa Stykker. For hvert andet eller tredje Tik kunde Lars maaske tænke sig en vaad, velskaaren Tørv sat op paa Kanten af Graven.

Undertiden saa Børnene ind til den Syge. Lars, der aldrig havde kunnet gaa forbi en Hund uden at klappe sig paa Laaret ad den, var Børnenes Ven. Altid naar de indfandt sig, kom Kirsten ind fra det mørke røgfyldte Køkken og tørrede Øjnene. Og naar de kom ind i Stuelugten, saa de det samme blege, taalmodige Ansigt henne i Alkoven. Det var Sommer, det var Vinter, det var stillestaaende Tid for Børnene, og i al denne Evighed fandt de Lars uforandret, naar de kom.

Men Tiden gaar, en Gang naar man skal se til, er det lange, lange Aar siden.

Paa det sidste led Lars meget. Doktoren gav ham Morfin, men Lars var grumme forsigtig dermed. Han vilde lide, hvad han skulde lide, sagde han. De sidste Dage kunde han ikke holde ud at ligge, Moderen stod og holdt ham oppe, til hun ikke kunde mere og græd i Elendighed.

En Dag stod Kirsten med et Tællelys foran Lars’ Mund. Flammen rørte sig ikke, den stod ret i Vejret og lyste paa Næsetippens skarpe Brusk. Lars var død i sin Faders Seng, der hvor han en Gang blev født – Kirstens Ægteseng.

Han blev begravet oppe paa Kirkegaarden, der blev fire Grave ved Siden af hverandre.

Bitte-Stine kom ind for at se til Lars’ Grav en Dag. Børnene løb og legede i det lange Græs derinde, de jublede op ved Synet af hende og for til. De sludrede en lang Tid.

Har du ingen Grave, Bitte-Stine? spurgte en rask.

Jo, det havde hun da. Hun førte dem hen i et Hjørne, hvor der var en Mængde overgroede Tuer imellem hverandre. De havde ikke anden Pynt end det lange, blege Græs, der ligner gammelt Haar, og de var ens allesammen.

Men Bitte-Stine kunde finde en bestemt. Her laa hendes Moder, sagde hun. Bitte-Stine lagde sig ned og rev lidt i Græsset, hendes røde Brændevinsøjne blev bedrøvede.

Hvor længe er det siden, hun døde? spurgte en sorgløst.

Ja det var – aa ja, mange Hundrede Aar siden – vist.

Bitte-Stine kunde ingen Ting huske. Og hun var den eneste, der gemte Levningerne af et ukendt, bortpustet Liv, et Tal i Regnskabet, hvis Facit er Nul. Bitte-Stine kunde bare være bedrøvet.

Kirsten Smed solgte Stedet et halvt Aar efter. For Pengene købte hun sig ind i sin Fødegaard, som hendes Brodersøn havde.

Saadan gik det da til at Kirsten kom tilbage til samme Sted, hvorfra hun var gaaet ud, efter 33 Aars Forløb. Hun kom tilbage kroget af Slid, stum og udhulet af Sorger, som en, der har rejst i 33 Aar, lidt ondt undervejs og kommer hjem alene uden at have faaet noget som helst i Vederlag.

Der var en Aften Legestue paa Gaarden, og gamle Kirsten sad og saa til. Hun kom til at mindes en Gang … saa de mange Aar i et Billede. Ja, hun havde været alene paa et fremmed Sted ude i Verden og var bleven brudt af at erfare om Frugtesløshed og Bliven til Ingenting. – Hun var underlig efter den Dag. Hun »saa for meget« den Dag. De sidste tyve Aar levede hun i Vanviddets endeløse Mørke.

Tekstoplysninger

Himmerlands Beskrivelse. Himmerlandshistorier. Tredie Samling 1910.

Oktobernat. Illustreret Tidende 4. april 1897. – Optrykt i Himmerlandsfolk (november) 1898.

Ravna. Illustreret Tidende 17. juli 1898 (med titlen: Milellama. Pyrenæisk Sagn). Trykt i Ord och Bild, Stockholm, oktober 1905 (med titlen: Ravna. Et Himmerlandssagn) i helt omarbejdet version med milieu og skikkelser flyttet fra Spanien til Himmerland. I bogform med træsnit af Gunnar Bülmann Petersen på Det københavnske Forlag 1932.

Tre og tredive Aar. Illustreret Tidende 26. september 1897. – Optrykt i Himmerlandsfolk. 1898.

Himmerlandshistorier (Prøve)

Johannes V. Jensen

Nærværende udgave er nysat efter den udvidede udgave ved Aage Marcus 1973 suppleret med “Himmerlands Beskrivelse” © Gyldendal 1956, 1973 og 1995
Forside: Legalizer med træsnit af Valdemar Andersen 1928

1. e-bogsudgave 2015
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19294-0

© Johannes V. Jensen & Gyldendal 2015

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret.
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

www.gyldendal.dk