Troels Kløvedal

Højsommer

(Læseprøve)

Gyldendal

Tilegnet
Sille Freydis, mit lille vibeæg

På bedding med Nordkaperen for syttende gang. Amerika anduves og den blå energi falder ud af kroppen på mig.Kaperen lægges op i San Francisco.

Det skulle blive et spændende år på Nordkaperen.

Vi er et stort kaperhold i den tunge flyvemaskine over Labrador på vej til Los Angeles og Mexico. Vi sidder ikke sammen, men en gang imellem rækker vi en hånd op mellem stolesæderne og vinker forventningsfulde til hinanden.

Nordkaperen ligger på bedding i Ensenada i det allernordligste Mexico, og der har den ligget alt for længe.

Nu kommer vi, kære gamle Nordkaper, tænker jeg, mens jeg sidder som en burhøne med alt for lidt plads i Skandinaviens højt opreklamerede flyselskab. Service er der nok af, det er bare synd, at det hele foregår bag de tykke forhæng længere oppe i maskinen. I den tunge ende af maskinen er stewardesserne synligt irriterede over den propfulde maskine og enhver kan se, at de er overbebyrdet med arbejde. I kø foran toilettet snakker jeg med en af de trætte piger, der er sunket sammen på et klapsæde, og jeg spørger hende, om hun ikke selv synes det er for meget. Om hun gør. Har jeg ikke en plads om bord, hun er parat til at sejle med til verdens ende, bare tempoet kunne blive sat ned.

Der er flere børn med i maskinen og de er urolige som børn nu er, og folk bliver irriteret på dem. Sådan er det ved at blive. Børn er besvær og hvorfor så sætte så mange af dem i verden? Forretningsmænd, der bliver overforkælede, er derimod sagen i en verden, hvor det der sælger er forgudet. Hvorfor ikke overlade børnene noget plads i en flyvemaskine, tænker jeg, mens jeg bliver udsat for den mest massive materialisme et menneske kan blive udsat for i det tyvende århundrede. Mad bliver proppet i munden på en. Musikken bliver trykpresset ind gennem øregangene og synet bliver fodret med en film fra Hollywood. Hu hej … »ih, hvor går det godt« tordner Kim Larsen, inden man falder hen i totalbedøvelse.

Vi lander i Californien og for 117. gang får jeg det mærkeligt, når jeg er på kanten af det land. I taxien ind til Greyhound rutebilstationen bliver vi underholdt af den kvindelige taxichauffør om, at det er synd for os, at vi skal videre til Mexico, for der er de både snavsede og stjæler tøjet af kroppen på én.

Jeg bliver ked af det, hvad bilder hun sig ind. Jeg, som har rejst i så mange lande og som synes, at Mexico er et af de allerdejligste. Tusindvis af sømil har vi sejlet langs kysten. Besøgt mere end femten stater, og aldrig har vi så meget som låst skibet af. Ikke så meget som en åretolde er der stjålet fra Nordkaperen i Mexico. Samtalen foregår mens vi kører igennem det almægtige Los Angeles, der er på størrelse med Fyn, og hvor der overalt er fyldt med hæslige reklamer for sikkerhedsudstyr, og villaer der er beskyttet som var det bunkers. Jeg bryder tværs igennem samtalen og siger, at når amerikanerne altid taler så meget om forbrydelse, så er det deres eget store kriminalkompleks der kører rundt i hovedet på dem. Den høje hvide mand er renvasket, retfærdig, ærefuld og på vej til en masse penge. Mexicanerne er i den amerikanske kultur den lille, hjulbenede med sort overskæg der stjæler og er fattig. Tusindvis af cowboyfilm er ikke optaget forgæves over dette racistiske sindbillede. Om aftenen, mens solen går i Stillehavet, kører vi langs den mexicanske Stillehavskyst, der er øde så langt øjet rækker. Ved midnat står vi på dækket af Kaperen. Sikke tider, man flyver hjemmefra ved middagstid og står samme aften i en forholdsvis lille mexicansk by. Vi har slet ikke fløjet, men været i en raket, og Jorden har jo drejet den rigtige vej.

Med mig har jeg Kajsa, der for to år siden var med over Atlanten. Hun har sin veninde Kamilla med, og så er Hanne med. Hanne er en meget dygtig professionel sømand, der har diplom på, at hun var årets bedste elev på skoleskibet Georg Stage.

Af mandlige kammerater har jeg Hans med, der er tømrer og i sin tid var med flere år i Sydhavet og på Tahiti. Så er Anton påmønstret, landmandssøn fra Varde-egnen og nu tekniker i DR i Århus.

Så fik vi en overraskelse, for da vi ravede rundt på dækket i mørket, var vi ved at falde over to unge håndværkere fra Himmerland, Per og Michael. Dem kendte jeg ikke, men de havde taget mig på ordet, det gør man på de kanter i Danmark. Jeg havde holdt et foredrag i den lille by Ålestrup mellem Viborg og Års. Per havde spurgt mig om der var plads om bord, som så mange andre unge, og jeg havde som sandt var sagt, at vi var om bord hvad vi skulle være, men den bedste måde at komme med ud at sejle på tit var at være der, når det hele gik i gang.

Så var vi pludselig otte om bord, og så er der faktisk godt fyldt op på Kaperen.

Men otte er ingenting i forhold til det arbejde, der ventede os. Stålplader er skiftet ud mens den har været lagt op og flere nye plader skulle i det gamle skrog nu vi var i gang. Den slags er kompliceret på et gammelt jernskib, for al indmaden, garneringen, køjer, skot, elektricitet osv. skal rives ned indvendig, inden man kan komme ind til de gamle plader, og at samle det hele igen er et endnu større stykke arbejde. Men over halvdelen af os er håndværkere og det er der faktisk brug for lige nu.

Og mexicanerne på værftet var glade for at se os igen. Omfavnelser og snak på engelsk, spansk og fingersprog fløj hen over dækket. Skibet har i 6 måneder ligget som et vartegn lige midt i byen og er kendt af enhver. Nu pludselig stod vi som rigtige, virkelige danskere foran dem. Man må ikke glemme, at næsten ingen i Mexico ved, hvor Danmark ligger, man ved kun, det ligger meget langt væk, og at der er meget koldt.

Vi var hurtigt i gang, dels med almindelig istandsættelse og dels med at rette alle de fejl, der var blevet lavet, mens vi var væk.

Mexico er ingen skibsbyggernation, så der var meget pladearbejde, som de havde lavet, der ville få det danske skibstilsyn til at ryste på hovedet, men de var søde til at lave tingene om, som vi ville have det.

Mange år på havet og mange istandsættelser i mange lande har lært mig tålmodighed. Mange af mine danske håndværkervenner ville have revet håret af sig, hvis de havde set Kaperen sådan som vi så den, da vi ankom. Men jeg ved nu, at prisen for at sejle er, at man ligesom lærer at leve med, at tingene nu engang er sådan som de er og ikke altid i den standard, som man ville finde naturligt i Danmark. Man kan ikke rejse til verdens ende og stille sig op og være mopset, fordi tingene ikke er som derhjemme. Kunsten at sejle ligger i at gå ind i fremmede menneskers tankegang, hvilket man for øvrigt også lærer en masse af selv.

Der var nok at bestille. Den støvede mexicanske by havde lagt en dyne af snavs overalt i skibet. Rotter havde været igennem selv tykke ruller af søkort. En kat havde fået unger inde i Gurlis køje i forkahytten. At dykke ned i skibet var et besøg i en mindre zoologisk have. På dækket var det næsten det samme. I en lomme i storsejlet havde en pelikan bygget rede. De eneste dyr der manglede om bord, var de halvtamme søløver som havnen var fyldt med.

Vi arbejdede så meget, at vi fik ballade. En dag stillede fire strenge herrer og sagde, at vi skulle stoppe arbejdet og følge med på immigrationskontoret med det samme. Det blev en svedende dag, for det viste sig, at vi havde overtrådt den mexicanske lov ved at arbejde så meget. Problemet var, at i det øjeblik et skib ligger på land, så er det ikke mere et skib men en arbejdsplads i staten Mexico, og så skal man have arbejdstilladelse også selv om det er ens eget skib. Men når nøden er størst er hjælpen som bekendt nærmest. Kajsa havde fået sig en kæreste på et kontor i samme bygning, og han gik i den grad i skudlinjen for os ved at fortælle, hvor glade vi var for Mexico, og hvor glade vi havde været for at lægge skibet op i lige netop deres by. Det hjalp. Jeg slap med en advarsel om, at jeg ikke mere måtte bestille så meget i Mexico. Kærligheden var som sædvanlig det stof der skulle til for, at man kunne komme videre i verden.

En af de sidste dage i Mexico, et par dage før vi var færdige med istandsættelsen, inviterede vi de håndværkere, vi havde lært at kende ude i byen, til en afskedsfest ude på skibet.

Vi lå for ankerbøje, dækket strålede i lysegråt, det nye storsejl var slået under, det afsindige rod af slibestøv og høvlspåner var slut. Elias, en arbejdsmand på værftet, fik fat i Kaperens guitar og så blev der spillet alle de varme mexicanske kærlighedssange, som vi kendte fra byens barer, og at sige farvel i Mexico er en omstændelig sag. Man omfavner, banker hinanden et ganske bestemt antal gange i ryggen, klasker hinanden på skuldrene, klapper hænderne mod hinanden, sådan som vi lærer børn det i Danmark. Slår håndslag, som var man på Hjallerup hestemarked, og kysser på kinderne, så man er ophedet i hele hovedet. Det er meget vigtigt, at det foregår rigtigt, for der er skjulte symboler i det hele. Nok er mexicaneren officielt katolik, men lige under skindet på ham ligger der en animistisk, næsten hedensk livsforelskelse. En mexicaner har næsten hjertet siddende uden på skjorten. I virkeligheden er der kun tre ting som mexicaneren interesserer sig for i verden. Kærlighed, mad og revolution. De er nogle af de mest fornuftige mennesker, jeg nogen sinde har mødt.

Vi er oppe klokken fem morgen på afrejsedatoen. Ankeret bliver surret, dækket spulet, stærk kaffe er hele tiden over komfuret. For sidste gang hører vi fabriksfløjterne i byen, mens vi glider ud mellem de mange store tunfiskerbåde, der ligger på reden.

Uden for dækmolen kommer blanke stillehavsdønninger rullende mod boven og de nye gaster må ret hurtigt se i øjnene, at søsygen er en del af livet. Især Per led hårdt, men han havde da glimt nok i øjet til at komme med en bemærkning til mig om, at der fik du sgu krammet på os tre jyder.

Det er forfærdeligt at se tre på én gang med hovedet ud over lønningen. Det meste jeg så af dem på den tur, var det sted hvor man er højest, når man plukker jordbær.

Der var ingen vind, men jeg besluttede at sætte alle sejlene for at få folk til at tænke på noget andet og for at stabilisere de rullende bevægelser, og så selvfølgelig for at se, hvordan det nye storsejl sad. Hanne havde gjort sig megen umage med at slå det perfekt under, og det stod da også mod den store stillehavshorisont, som var det syet til skibets jomfrurejse for nioghalvfjerds år siden. Det var Palle hjemme i Århus, der havde haft sejlmagerhandskerne fremme. Han er dygtig. Vinder »Sjælland rundt«, hvis han har lyst til det. Lærte at sy sejl på skoleskibet Danmark og ligger nu på disse vanvittige Whitebread Round the World race, skibe for millioner.

At sejle »Sjælland rundt« kan jeg lige forstå, selv om fart aldrig går mig i blodet, men at ligge og sejle rundt i de brølende fyrrer på fabrikanternes præmisser synes jeg er direkte tosset. Siden tidernes morgen, og det er faktisk lang tid siden, har det altid været klogt at tage sejlene ned, når det blæser op. På denne vanvittige sejlads sætter de dem op, når det blæser endnu mere op. Blot fordi de alle sammen har en kæmpestor pokal oppe i hovedet. Det er dårligt sømandsskab, fordi det gamle håndværk i sig har en morale om at respektere materialerne, og det er sat over styr for længst, når man bare smider et sejl over bord, blot fordi det har fået en flænge. Kapsejlads bliver for mig uforeneligt med godt sømandsskab. Og findes der så noget mere åndssvagt i verden end at ligge og sejle rundt omkring den, uden at gå i land på så meget som blot én eneste palmeø …

Hans fra Helsingør var hurtigt inde i rytmen. Kajsa genkendte bevægelserne fra Atlanterhavet og Hanne har været så meget til søs, at hun nærmest følte sig godt tilpas med et rullende dæk under fodsålerne. Kamilla, der et eller andet sted slet ikke er født på denne planet, syntes bare det var skægt og mærkede ikke skyggen af søsyge.

Så sluttede Mexico. Monumentet, der står på grænsen mellem USA og Mexico, havde jeg i kikkerten, den længste kyst, jeg nogen sinde har sejlet op ad, sluttede for kun at blive til et nyt land. Jeg har aldrig før været i USA med Nordkaperen, og jeg er rystende nervøs. Jeg har det, der med et fint fremmedord hedder et ambivalent forhold til USA. Det vil sige dobbeltsidigt, et had/kærlighedsforhold, om man vil. Mange af de ting der har påvirket mig mest i mit liv, ved jeg kommer fra det land, og meget af alt det jeg foragter mest, kommer ligeledes fra landet med de 52 forenede stater. En af de forfattere, jeg beundrer mest, er nu afdøde Henry Miller. En Brooklyn-dreng fra stenbroen der erobrede verden og endte med at blive viis med to i’er, inden han døde længere oppe ad kysten i Big Sur.

Hele sit liv levede han uden at vide, om det var Amerika eller Europa han holdt mest af. Han skrev til sin ven Lawrence Durrell i Frankrig: Lad være med at komme herover … du vil ikke bryde dig om det, du vil synes vi er uciviliserede og lidt dumme, vi er i spejderalderen alle sammen.

Vi sejlede ind mod San Diego, og det gik da også så galt som det kunne. Nej, først havde vi en fin indsejling. San Diego er som San Francisco en stor naturhavn. I kikkerten ser man Loma Point, der er berømt, fordi man her kan stå oppe på de høje klipper og se store flokke af gråhvaler passere tæt op under klipperne, når de er på deres lange forårstræk fra Alaska til lagunerne på Baja California halvøen. For blot et par århundreder siden gik de ind i San Diego bugten og passerede tæt op ad det sted, hvor det oceanografiske institut nu ligger. Menneskets succes på Jorden ses hver gang man nærmer sig land fra havet.

Når jeg drømmer stærkest, forestiller jeg mig altid Jorden næsten uden mennesker: Urskoven er total, skovene breder sig over hele Danmark, sælerne soler sig i strandkanten, gråhvalerne er stadig i de danske farvande, og da det er en hval der har det store handicap, at den ikke kan føde fritsvømmende, går den på land på revlerne under egetræskronerne, hvor den kælver i fred og ro. Om efteråret følger den det varme vand sydpå over Biscayen, går over stag og slår et smut ind i lagunerne på Galiciens kyster. Den fortsætter til det tempererede vand ved Acorerne, stadig med kalven diende, inden den går nordpå til iskanterne mellem Østgrønland og Island. Her æder den sig fed i de overdådige, lyserøde krillmasser. Sammen med stenbideren, er den den første tilbage i de danske farvande, og i det kolde morgenlys har menneskene set dens varme dampånde blæsende ud af hovedet. Så har de nedlagt den, spist sig mætte, og alt har været som det skal være. Mennesket var endnu sådan et lille beskedent væsen, der havde sin uskyld i behold. En uskyld, som boede i et lille kammer tæt på hjertet, et ganske bestemt sted inde i sjælen som middelalderens præster præcis vidste hvor sad. Det var det sted, som de påstod tilhørte Gud alene.

Nu går stillehavsgråhvalerne kun vesten om Loma Point, bjergryggen gennem Californien er så høj, at den danner en barriere mod det kølige Stillehav og gør selve byen San Diego varm som en stegepande. Længere inde bliver det ørken, vand kommer simpelt hen ikke længere ind til Loma Point. San Diego er det sted i verden, hvor man borer dybest efter grundvand, en dag går det galt og hvalerne vil igen erobre det tabte land.

Der var et smukt eftermiddagslys da vi anløb, så jeg fandt et par punkter der var over et i forhold til vores position. Her var chancen for at lave det, der hedder en deviationstabel (korrigere for skibets egen magnetisme, som selvfølgelig er blevet forandret under en lang oplægning på land.) Her var fin plads til at svaje hele kompasrosen rundt. Vi lå lige ud for sydspidsen af Loma Point, som er omkranset af subtropiske palmer omkring et gammelt fredet fyrtårn.

Men så var det sandelig også slut med skønheden. Helikoptere, hundredvis af militærfartøjer fyldte land, luft og vand. Den store Coronado Island ligger midt i bugten og er en kendt militærbase. Aldrig i mit liv har jeg set så meget militær, og i nyhedsudsendelserne har vi lige hørt om Reagans og senatets nye bevillinger til El Salvador, og hele udskibningen ser ud til at foregå herfra. Havnen var også stor udskibningshavn for Vietnamkrigen.

Her skiltes generationerne om bord på Nordkaperen, for jeg kan ikke betragte alt det meget militær uden at have min historiske bevidsthed siddende i baghovedet. Nogle af de unge syntes det var spændende med alt det isenkram hængende i luften. Hans og jeg så lig og brændte børn. Især ét billede har for altid sat sig fast i hovedet på mig, jeg får det aldrig ud. Det var et billede her fra San Diego. Billedet forestiller en stor amerikaner, der kommer hjem fra et flyvertogt til Vietnam. Kone og barn står i døren til parcelhuset og byder farmand hjem i stor gensynsglæde. Alt sammen meget fredeligt, men teksten glemmer jeg aldrig. Piloten har været væk i ti dage. Han letter fra Coronado Island, flyver til Guam, en amerikansk militærbase i Micronesien i Stillehavet. Tre dage efter sidder han i en stor bombemaskine over Vietnam og tømmer lasten af død og dumhed ned over hovedet på mennesker han aldrig har set, og som overhovedet ikke truer hans tilværelse på den anden side af Jorden. Syv dage efter står han så hjemme hos familien igen og en time efter slår han græsplænen, som om intet var hændt i denne verden. Det er det mest perverse billede jeg nogen sinde har set, og det var her fra San Diego i Californien.

Efter at ankeret er gået fortsætter min indgang til Amerika i samme skuffe. Vi ligger for anker ud for karantænestationen og vil næste morgen gå til kaj for at ordne formaliteterne. Om aftenen får vi besøg af skipperen på en nærliggende gammel træskude. Han er tydeligt dopet af et eller andet stof og griber hele tiden forkert ud efter sin øl. Han er en gammel californisk hippie, der nu lever sammen med sin hund, sin kone og sin båd … som han selv siger det … Jeg ved jeg selv fik så megen inspiration i tresserne fra den bevægelse i Californien, og her sidder så et ringvrag … ja, ja … reaktionen sejrede, og den californiske guvernør Reagan er gået hen og blevet hele landets præsident … vi ved sgu godt, hvem det var der vandt …

Det bliver værre endnu. Næste morgen sejler vi ind til karantænestationen med det gule flag under salingen, men når dog lige at gå på grund, fordi jeg er på den gale side af en bøje. Amerikanerne er i disse måneder ved at gå over til det samme IALA system som vi bruger i danske farvande, men bøjerne er ikke helt på plads. Eftersom det var umuligt at have søkort på dækket, fordi der lige over hovedet hang en kæmpehelikopter fra den amerikanske Coast Guard, stod hele skuden mere på den gale ende end godt var. Så lod vi fortøjningerne gå i land i Amerika. Først kom tolderen, og han var helt flink og hilste velkommen. Han sagde farvel efter at formaliteterne var i orden, men allerede et kvarter efter var han der igen, tydeligt nok med nye ordrer fra højere sted om, at det skib vist måtte ses lidt grundigere efter. Jeg var forberedt på, at vi kunne risikere »det sorte gæng« her i Amerika. Det sorte gæng findes i alle havnebyer. Det er specielt uddannede toldere, der splitter et skib helt for at finde ulovlige stoffer. Jeg vidste godt, at skibe der kommer fra Mexico, er udsatte i den anledning. Nå, så må man ty til hvad man kan finde på. Lige som de skulle til at skrue dørken i forkahytten fra hinanden og begynde at skille skibet ad, blev jeg næsten fortvivlet. Nu havde vi lige samlet det hele i Mexico, og jeg bliver ulykkelig når jeg møder mistænksomhed. Så sagde jeg: »Hør her. Jeg lever ikke af at smugle, jeg lever af at skrive bøger. Så hev jeg mine børnebilledbøger frem, og så stoppede al mistænksomheden – snobberiet vandt. Nu vendte bøtten helt. Pludselig blev tolderen enormt sød over for mig, og som han smigrende sagde … jeg var jo en hel Cousteau. Ja, ja, sagde jeg bare og kunne tydeligt se, at jeg havde ramt et blødt sted i ham. Puh, ha, sagde vi alle sammen da han var gået. Det ser alligevel ud til, at vi kommer rimeligt ind i det her land. Så kom nedturen.

Om bord kom en uforskammet mand fra immigrationsmyndighederne. Han satte sig overlegent på en af kasserne på dækket og begyndte at gå passene igennem. Når han havde kikket løst i dem smed han dem skødesløst på dækket. Så gik han til os, én efter én. Om vi havde været fængslet i Danmark. Om hvad vi havde af penge, om vi ikke selv syntes, vi var en noget uhomogen gruppe … Hvordan kunne sådan nogle fattigfolk være kommet så langt … stak der ikke noget under?

Pigerne var han uforskammet overfor. Unge, voksne kvinder på 19-23 år spurgte han ud om privat-intime ting. Om de havde fået lov at rejse af deres forældre eller deres mand … og i øvrigt, så skulle de se at få barberet hårene af deres ben, for det gjorde man i Amerika.

Ja, så er vi altså kommet til Amerika, nu kan det ikke blive værre. Nu kan det kun gå fremad.

Det gjorde det bare ikke. Først sejlede vi lidt rundt i den store havn, som var fyldt med containere, hvis der da ikke var losseplads for hårde hvidevarer, så langt øjet rakte. Til sidst fandt vi et sted nogenlunde midt i byen i nærheden af nogle renoverede museumsskibe.

Så brækkede jeg en tand, og jeg gik rundt mellem skyskraberne sammen med Hans for at finde en tandlæge. At gå rundt i en amerikansk storby er noget af det grimmeste, der findes på Jorden. Fortove er der jo næsten ikke, og hvor man endelig finder en lille meter i bredden, vader man rundt i gammelt støvet papir og konservesdåser. På noget der lignede en strandvej, faldt jeg helt i staver af målløshed over hvad jeg stod og betragtede. En benzintank var indrettet på en sådan måde, at femten mexicanere står på rad og række med diverse koste, klude og spraydåser. Ind kommer så kørende en stor amerikansk bil, ejeren kommer ud af bilen og kyler nøglerne i hovedet på en dertil opstillet mexicaner, så går han ind i en restaurant, der er opbygget som en halvø ud i benzinstationen. Her sidder han så ved et stort panoramavindue og holder øje med, hvordan de femten mexicanere farer rundt som fluer i en colaflaske, mens de rengør hans dyrebare bil. På den anden side af gaden er der en slags selvbetjeningsbenzintank. Her kører man ind og trykker på en knap, der er bygget sammen med automaten. Den knap man trykker på er bestemmende for, hvad man vil have bragt ud i bilen af mad og drikkevarer og hvilket kostume, man vil have serveringsdamen skal være iført. Ud kommer så, helt komisk, en femtenårig pige iført netstrømper, badedragt og kaninhale strittende ud fra numsen. Bilejeren og den bestilte pige opfører sig som om de var i en natklub, mens hun på en bakke får stoppet hans mad ind gennem vinduet.

Det er sandelig et civiliseret land vi er kommet til.

Jeg bliver i dårligt humør, mens jeg går rundt og leder efter den dentist. Jeg fortæller Hans, at jeg ikke har noget kørekort og at jeg har tænkt mig aldrig nogen sinde at få det. Det har han heller ikke og vi snakker om hvordan de amerikanere, vi har mødt og er blevet venner med rundt omkring, ser på os, som om vi var debile når vi fortæller dem, at vi har tænkt os at leve et helt liv i det tyvende århundrede uden noget kørekort.

Vi beslutter os til at gå ned i en parkeringskælder, hvor der sidder en mand i bur for enden af nedkørselen. Vi har spurgt flere fodgængere, men de har slået opgivende ud med hænderne. Vi går målbevidst ned ad den stejle nedkøringsrampe og med hænderne i lommerne hen mod den uniformerede vagt, vi kan skimte under en søvnig lampe. Han må være kendt i kvarteret, siger vi til hinanden. Han får med det samme øje på os og kigger anspændt på os da vi nærmer os. Så sker der det som åbenbart skal ske, når man kommer til Amerika, han føler sig truet (fordi han selv er bestilt til at true, eller i det mindste holde vagt) og griber sin revolver, der som det naturligste hænger løst i bæltet som på en film. Til hans store forbløffelse bliver vi slet ikke bange, han aner endnu ikke, at vi er blåøjede danskere der overhovedet ikke tror på, at et sådant instrument kan være dødsens farligt, fordi vi kun mener, at den slags her er det rene film. Vi spørger ham på engelsk, om han kan hjælpe os med en dentist, og han bliver venlig og smilende og forklarer os, hvor vi finder en tandlæge. I det øjeblik han hørte os snakke, var hans nervøsitet helt forduftet, især da han hørte vi kom fra Danmark.

Bagefter kunne vi godt se, at vi måske havde set truende ud, blot det at komme gående to mand ned i en parkeringskælder med hænderne i lommerne (og måske lidt luset klædt), det virker åbenbart truende her i San Diego. Vi finder vores tandlæge og bliver bestyrtede over, hvad det vil koste at få den tand repareret. Det er helt absurd. Det vil være billigere, flere tusind kroner billigere, at tage en bus til Los Angeles og flyve hjem over Nordpolen og tilbage igen. Jeg snakker med Hans om det virkelig kan være meningen, at jeg skal tage hjem til Skanderborg, hvor min tandlæge bor, og få den tand i orden igen. På en måde kunne det jo fritage mig for at sejle rundt i dette her land som jeg ikke kan holde ud at være i, men hvad med den store besætning og skibet og ansvaret.

I kunne sejle videre uden mig, foreslår jeg Hans. Du skal være skipper, hvis du vil. Han svarede mig aldrig på det, men vi bliver enige om, at det er i orden at jeg tager til Danmark i tre uger (kortere tid vil være pjat og frustrerende for alle parter), mens de så sejler skibet videre op ad den californiske vestkyst til San Francisco. Vi beslutter også på vejen ned til Kaperen, at hvis der bare er én om bord, som ikke helt går ind for de nye planer, så stryger vi den tossede idé, og jeg må se at få tanden hevet ud på en eller anden måde.

Der bliver helt stille omkring bordet nede i kahytten efter aftensmaden, da jeg med en lidt fremmed stemme siger, at jeg har noget vigtigt at meddele. Det har jeg haft så mange gange, i så mange år mens vinden peb i riggen, men det har altid været en mere eller mindre fast beslutning om, hvad jeg syntes, vi sammen burde gøre i den ene eller anden situation.

De syntes alle sammen det var i orden, at jeg blev bevilget ferie og tandlægeophold i Danmark i tre uger, mens de sejlede op ad kysten. Men for at være helt sikker, lod jeg rundspørgen gå en gang mere, hvor folk virkelig skulle sige helt ærligt, hvad de følte ved det. Der var nemlig kommet en næsten helt euforisk stemning omkring bordet, da jeg foreslog, at de skulle prøve at sejle skuden alene. Det blev igen vedtaget, at det var helt i orden, og skuden havde jo aldrig været i bedre stand end lige netop nu. Hans skulle være skipper og Hanne skulle være næstkommanderende og derefter Kajsa, fordi de havde størst erfaring. Om bord havde de masser af folk med hænderne virkelig godt skruet på, og de kendte jo alle skibet som deres egen bukselomme efter den store istandsættelse i Ensenada.

Jeg havde brugt næsten alt hvad jeg havde af penge på pladearbejdet i Mexico, men Anton der havde Credit Cards, fordi han arbejdede i Danmarks Radio, ville godt låne mig penge til flyet, og allerede næste eftermiddag sad jeg i en bus til Los Angeles. Næsten hele Californien, fra grænsen og til San Francisco, er en stor villaby at køre igennem, og mens jeg sad og faldt i staver over Amerika, havde jeg en mærkelig glæde ved at mærke, at skibet ligesom gled lidt fra mig. På det tidspunkt vidste jeg endnu ikke, at det i virkeligheden var min egen afsked og længerevarende afmønstring jeg havde taget fat på. Jeg sad og prøvede at forlige mig lidt med Amerika sammen med en mexicaner, der sad ved siden af mig. Han var helt vild med USA og syntes, at det bedste der var sket i hans liv var, at han havde fået amerikansk statsborgerskab, som er noget af det fineste en mexicaner kan opnå i denne verden. Mine bemærkninger om, at jeg såmænd sad og længtes efter hans fædreland, forstod han ikke en brik af. Men han lignede heller ikke en mexicaner, som jeg huskede ham. Mennesket med det langsomme, mørke blik, der turde se en hvilken som helst fremmed dybt i øjnene.

Mexicanske José ved siden af mig var allerede stresset i blikket og sad og snakkede om fremgang og penge.

Da jeg sad i flyet over Grønland tænkte jeg på, at folk om bord i virkeligheden burde erobre skibet. Nordkaperen er ligesom et flag. Den kan hverken stjæles eller købes. Den kan kun erobres. I virkeligheden har jeg det mere og mere sådan med skibe, at de ikke kan ejes, i hvert fald ikke gamle skibe. Gamle huse eller jord kan i virkeligheden heller ikke ejes. Det er kun noget ejerne går og bilder sig selv ind. Et gammelt skib er ligesom en sort kat. Det ejer sgu sig selv, og hvis man er heldig, så kan man i en lang årrække få lov til at bruge en helvedes masse penge på det. I de allerheldigste tilfælde giver det også store oplevelser fra sig, ja, i helt sjældne tilfælde kan det endda gøre en lidt klogere på ting og sager, der ligger langt uden for skibets rammer.

Da jeg kom om bord igen var der et lille kaos, der gav sig udslag i mismod. Af en eller anden grund, som jeg stadig ikke kender, ville Hans ikke sejle skibet helt op til San Francisco, men lå hundrede sømil syd for i Monterey og ventede på mig. Der var ikke plads i den lille fiskerihavn, så hun lå fortøjet for svaj så godt som direkte ud mod Stillehavet. Masterne svingede, så det var til at blive vanvittig af at se på, det sås allerede fra bussen. Kajsa havde hentet os i San Francisco. Jeg var blevet til os, fordi jeg havde taget Mikkel med mig til Amerika. Sidst han havde sejlet med sin far i Stillehavet, havde han blot været elleve år, men var nu en ung mand, der snart fyldte atten.

En var stået af længere nede ad kysten. Skibet havde været ude i en fuld storm.

De havde også haft en grundstødning uden for Los Angeles og det havde skabt usikkerhed. Alting var i orden om bord, men et eller andet sted manglede gejsten, rejseglæden, lysten til eventyr og nye oplevelser, og det gik ret hurtigt op for mig, at det havde været en fejl af mig at tage hjem. Men sket var sket, og nu måtte vi se at genvinde den fantastiske stemning, der havde været på skibet under istandsættelsen. Vi skulle jo langt nordpå. Til Canada, helt op til Vancouver Island, ja, rundt omkring øen. Vi skulle op og opleve skandinaviske sommermorgener, med spækhuggere der gled gennem vandspejlet i glødende solnedgange, som baggrund skulle der stå store skove, der dampede af sommer.

I mine mest optimistiske planlægninger skulle Nordkaperen så højt op nordpå, at vi kunne opleve pukkelhvalernes boblenet foran en dybblå gletscher.

Hanne sagde hun ville afmønstre i Seattle, og det gjorde mig på en eller anden måde ked af det.

Monterey var ellers et spændende sted. Søløverne havde helt vænnet sig til de mange mennesker på strandene. På søndage kunne man se store mængder af dykkerklubber fra det indre af landet, der lå og boblede mellem den grove brune blæretang, der mindede meget om den danske. Gamle forfaldne fiskekonservesfabrikker mindede om, at det var her Steinbeck skrev »Dagdriverbanden«, og lejede man en robåd og kom lidt væk fra kysten, mødte man den amerikanske søodder, der lå på ryggen i vandskorpen og klappede sig på maven, hvis den ikke lige var ved at knække en østers med forlapperne.

Efter amerikanske forhold er det også en gammel by og der var flere gamle huse fra den tid, da Californien var en del af Mexico.

Vi checkede vejrmeldingerne hos havnefogeden, men det blev alligevel til en hård nat på havet. Vandet stod i store søer hen over dækket. Vinden var imod, som den havde været siden Panamakanalen. Hen på natten flovede vinden, og vi var i bugten ind til San Francisco. Den store anduvningsbøje med tågehorn blev pejlet og et stort pilotskib bød os velkommen. I tågen så vi den let genkendelige lanterne, der aldrig lader en i tvivl om, at det er lodsen der kommer. I århundreder har sømanden vidst, at »White over Red« er Pilot Ahead. En matros om bord, der kom fra Esbjerg, fik skruet den danske tunge på stemmebåndet og spurgte, om vi kom helt hjemmefra. Det sagde vi at vi gjorde, men som sandt var, var det efterhånden lang tid siden.

Så sås Golden Gate Bridge i regndis og tåge, og vi løb ind under den fantastiske bro, et af de store bygningsværker i verden. Strømhvirvlerne og tidevandet greb os og vi gik tæt på den nedlagte fængselsø Alcatraz. Vi lod krogen gå under skyskraberne for enden af hovedgaden Market Street.

Vi var turister i byens forskellige kvarterer i nogle dage. Så genåbningen af den berømte kabelcar-bane, blev gode venner med en slagter i Chinatown. Han lukkede sin lille biks med brændte pekingænder hængende i vinduet. Puttede nogle af dem i en bærepose som frokost til os alle sammen, og senere spiste vi dem i Golden Gate Park, og de smagte som sad man midt i Kina. Som en blanding af vildand, karamel og brændte mandler, dyppet i saft fra paradisæbler.

I parken var jeg ved at fare vild, fordi jeg ledte efter polarforskeren Roald Amundsens gamle skude »Gjøa«, som han opdagede Nordvestpassagen om bord i. Før han fandt passagen mødte han Knud Rasmussen, Jørgen Brøndlund, Harald Moltke og Mylius Erichsen i 1903 på »Den Litterære Ekspedition«. Moltke var syg og han forærede dem Goethes »Faust«, som stadig stod i den gamle Else Moltkes villa på Frederiksberg.

»Gjøa« sejlede ind gennem Golden Gate, som indsejlingen også hed før den berømte bro blev bygget, efter at være sejlet til Stillehavet norden om Canada og Alaska. Skibet skulle være museumsskib i parken, men jeg fandt det aldrig, hvorimod det gik op for mig, hvor stor Golden Gate Park er.

Så forhalede vi væk fra den støjende skyskraberby og sejlede tværs over San Francisco Bay til Sausalito. Her genfandt jeg Balalaika-Ole, som jeg har kendt helt fra tiden omkring Storkespringvandet og fra Helsingørs kolde vintergrader. Han sejlede med mig over Atlanterhavet for ti år siden. Han har skabt sig en tilværelse i den berømte by. Spiller stadig balalaika men har gjort mere ved violinen. Har startet et orkester der spiller østeuropæisk folkemusik, og klassisk violin har han også lært sig, for som han siger, »folk der lytter til klassisk musik har af en eller anden grund flere penge, end dem der lytter til folkemusik«. Han har giftet sig med Ragnhild, der er mavedanserinde og underviste på Breckley universitetet. Herfra var hun blevet fyret, fordi hun var faldet ned med et dragefly. Deres smukke husbåd var til salg, fordi de drømte om at bryde op, sætte sejl på et rigtigt sejlskib og bosætte sig på Hawaii, hvor de havde venner der ville hjælpe dem i gang som kunsthåndværkere og musikere.

Ole havde slet ikke været i Danmark, siden han havde påmønstret en amerikansk båd på Sct. Lucia i Caribien for ti år siden. Nordkaperen har forandret mange menneskers liv. Vi blev inviteret til stor fest på deres husbåd, og der var ikke mange sange i højskolesangbogen, som Ole ikke havde haft gennem fingrene, da lyset og den berømte San Francisco-tåge lagde sin klamme formiddagskølighed over morgendagen.

Men så var det også slut.

Alting var ellers som det plejede at være ganske få timer før videre sejlads blev opgivet. Søkort op nordpå havde jeg lige købt plus fulgt en pludselig indskydelse om at købe en let håndterbar VHF-sender. Vores egen havde ikke de amerikanske kanaler, så vi havde svært ved at finde vejrmeldingerne. Først senere gik det op for mig, at jeg i virkeligheden havde købt den af den samme indre utilfredshed, som når en husmor går i byen og køber et eller andet ligegyldigt – som en demonstration af, at man er utilfreds med det liv man lever. Trøstespiseri hedder det vist også. Jeg sov ad helvede til nat efter nat, havde svedige drømme om forlis og nemesis. Statistisk set havde jeg sejlet dette her skib så heldigt rundt i sytten år, som man overhovedet kunne forlange. Ikke engang den berømte blindtarm havde jeg haft mellem de 600-700 mennesker, der havde været med gennem årene. En ting vidste jeg bare helt sikkert og det var, at hvis jeg sejlede videre, og der af en eller anden grund skulle ske en ulykke om bord, ja, så var det ikke fordi jeg ikke var blevet advaret. Jeg vågnede svedig og følte mig som en bangebuks og når jeg så sagde vrøvl og sludder og overtroiskhed, se nu og kom af sted, og når du for 117. gang prøver kræfter med en storm og kommer godt ud af den, så er du blevet styrket. Så vågnede jeg igen ved, at Klabautermanden stod pukkelrygget bag stormasten og skraldgrinede ad mig; altvidende, skadefro sagde han til mig, at det jo slet ikke var styrke jeg manglede noget af, men måske det modsatte.

Men min uvilje mod at sejle så meget som en tomme mere gav sig også udslag i vidunderligt tilbagesyn. Jeg så alle årenes stjernestøv drysse lykkeligt ned over dækket i hundreder af smukke solnedgange, på alle oceaner, og her er Middelhavet så sandelig også med. Peter Pan havde været min lykkelige makker og hans støv havde aldrig haft form af farlige meteorkugler, sådan som jeg oplevede det i disse dage og nætter. Men tusind ting faldt fra mig, netop som holdet kom hjem fra bjergene med beretninger om de enorme fyrretræer, som omegnen er berømt for. Et par timer før den aftalte afrejse, faldt den gode energi ud af kroppen på mig. Jeg ved præcis hvordan den ser ud. Den har den samme farve som indersiden af Jomfru Marias kappe i alle kirkerne ved Middelhavet. Måske har forsynet også reddet mig fra en dårlig rejse.

Men det var slut. Jeg vil ikke mere, sagde jeg til den vantro besætning. Jeg vil ikke mere, gentog jeg, men nu måtte jeg til at forklare mig lidt nærmere … Jeg vil slet ikke sejle mere, sagde jeg. Hanne, der var i gang med at slå en ny fok under ude på fordækket, tabte mergelspiret ud af hænderne. Mikkel, der var taget med mig over på den anden side af Jorden for at sejle og opleve, så på mig på en måde, som kun et barn kan se på sine forældre. En blanding af forståelse, overbærenhed, men også et udtryk der sagde, det var fandens, den gamle er gået fra forstanden. Alligevel var han den første der helt forstod, at det var alvor, fordi han kendte mig så godt, at han vidste, at jeg aldrig ville have fundet på dette her, hvis det ikke var fordi jeg virkelig mente det.

Jamen, hvad vil du så, sagde de så alle sammen fra alle kanter af skibet. Jeg ved det ikke, sagde jeg, men en dørk skal ikke mere være en dørk men et gulv, og et dæk skal ikke mere være et dæk men et rigtigt tag. Alting skal have en ende, pak det sammen som I er i gang med, sæt kaffe over, og så sætter vi os nedenunder, og så skal jeg prøve at forklare mig lidt tydeligere.

Så hurtigt gik det nu ikke, for folk gik ud og købte noget oksekød og rødvin, og jeg gik en tur i aftenlyset for at få lidt ro i hovedet. Mit hjerte bankede og pumpede blod rundt i kroppen på mig på en sådan måde, at det går til hjernevindingerne og giver en ganske bestemt følelse af opstemthed og lykkefølelse. Jeg følte en beruselse i ordets allerbedste betydning, jeg fik gåsehud af glæde over hele den nye følelse, som jeg syntes strømmede igennem mig. Pludselig kunne jeg mærke, at skibet havde ligget som tunge lænker over mig i måske flere år.

Alle mulige vilde drømme om hvad mit liv kunne bruges til, efter at jeg havde frigjort mig fra Kaperen, fyldte mig med glæde. Jeg prøvede at tænke på min ungdoms idealer. En af mine læresætninger havde været, at når man blev så dygtig til noget, at man kunne leve af det, ja, så var det på tide at begive sig ud i et nyt hjørne af tilværelsen, og livet er kort, om tredive år ligger jeg med tre meter jord over pandeskallen, og jeg er død i tusind år. Et af de mest slidte ord er professionel, at være proffer, og hvad betyder det andet end, at man er blevet så dygtig til noget, at man kan leve af det, måske fedt, men i virkeligheden betyder det jo også, at man er så god til noget, at det er ensformigt. Det fører igen til konformitet og, i værste tilfælde, til magt. Og der er mange der dyrker magten, ikke fordi de er særlig magtsyge, men fordi det er lidt mindre kedeligt at have magt end slet ikke at have noget som helst. Jeg forstår godt, at man vil være en proffer, men jeg synes også, at det er indskrænket, hvis man som voksen fortsætter i det samme spor, blot fordi det er mageligt og giver skillinger. Jeg bebrejder ingen at de bare passer deres hverdag, men de mennesker, der på en eller anden måde har skabt sig en mulighed for at bestemme over deres eget liv, bør stille krav til sig selv om at begive sig ind i nye sider af tilværelsen.

Højsommer (Læseprøve)

Troels Kløvedal

Forside: Sven Reiner Johansen med forfatterens eget foto

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19331-2

© Troels Kløvedal & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk