Sverre Raffnsøe

Moralens evindelige genkomst

(Læseprøve)

Gyldendal

FORORD

Man har ofte beskyldt Friedrich Nietzsches (1844-1900) tænkning for at være esoterisk, utilgængelig, usammenhængende og uigennemtænkt. Utilgængelig og esoterisk måske, med de mange implicitte referencer, de forskellige masker og de partikulære afsæt der bevirker at den overordnede sammenhæng til tider kan være ganske svær at finde. Usammenhængende og uigennemtænkt er Nietzsches filosofi nu ikke.

Denne bog skulle gerne give en mulighed for at opdage dette ved at give en introduktion til et af Nietzsches centrale skrifter, hans Zur Genealogie der Moral (Moralens oprindelse, 1993) som han udgav i 1887. Hvis man gør sig den anstrengelse at nærlæse denne bog, viser det sig at der er tænkt ganske meget, både sammenhængende og koncentreret, i denne forholdsvis korte tekst.

*

På titelbladet af Moralens oprindelse angav Nietzsche selv at bogen var tænkt som „et tillæg til og en komplettering [Ergänzung],“ samt en „tydeliggørelse [Verdeutlichung] af“ værket Jenseits von Gut und Böse“ („Hinsides godt og ondt“) som han havde udgivet året før. Allerede dette var imidlertid konciperet som en tilføjelse der skulle tydeliggøre hans digteriske værk Also sprach Zarathustra (Således talte Zarathustra, 1999) der var udkommet i årene 1883-85. Moralens oprindelse tildeles dermed umiddelbart status af en tilføjelse til en tilføjelse og en eksplikation af en eksplikation. Det står umiddelbart som det værk i Nietzsches forfatterskab hvori han anstrenger sig mest for at levere og kommer så langt i retning af en systematisk og sammenhængende fremstilling af sin tænkning som han mente at kunne komme.

Da Nietzsche to år senere, i 1889, ser tilbage på og giver en kort karakteristik af sine hidtidige skrifter i værket Ecce Homo (Ecce Homo, 1994), kan han imidlertid, lettere selvbevidst, fremhæve Moralens oprindelse, også i forhold til sine andre bøger, som „det mest uhyggelige og enestående [das Unheimlichste] der hidtil er skrevet“ hvad angår „udtryk, hensigt og overraskelsens kunst“ (Nietzsche: Werke II, s. 1143). I det relativt korte værk der er langt mere overskueligt disponeret og logisk fremadskridende end f.eks. Zarathustra og det overvejende aforistiske Hinsides godt og ondt, udfolder han en ny tilspidset skrivemåde hvori han springer fra det køligt videnskabelige til det passioneret personlige for at pege frem mod nye provokerende sandheder. Den intenderet tilspidsede og provokerende stil er ikke tilfældig for så vidt som hensigten med værket også er ny. Moralens oprindelse danner en ny begyndelse i forfatterskabet eftersom han heri for alvor indleder en vedvarende kamp mod moralen og en polemik mod en fornuft som han nu betragter som i bund og grund moralsk. Denne „store krigserklæring“ som han senere kalder den i forordet til Götzen-dämmerung fra 1889 (Afgudernes ragnarok, 1993), forbliver retningsgivende for resten af forfatterskabet.

Moralens oprindelse indtager altså en central stilling i Nietzsches forfatterskab for så vidt som han her for første gang for alvor samlet og systematisk formulerer opgøret med og distanceringen fra moralen som det overordnede tema i sin tænkning idet han søger at godtgøre hvorledes den europæiske tænkning og socialitet gennemgribende er af moralsk karakter.

*

Dette opgør blev skelsættende og følgerigt. Det har betydet at Nietzsches tekstkorpus, og ganske ofte Moralens oprindelse, i dag danner en selvfølgelig afslutning på et filosofihistorisk pensum. Han gør op med den store filosofiske tradition for metafysik og moralfilosofi der indledes med Platon, og lukker døren bag sig så umisforståeligt at han i sin samtid i vid udstrækning forblev ene- og alenestående.

Samtidig peger Nietzsche imidlertid frem imod en tanke der har befriet sig for moralen og de metafysiske illusioner i en sådan grad at den er blevet en anden. Og den ensomme vandrer i bjergene omkring Sils Maria har siden fundet en række prominente samtalepartnere der har diskuteret med og betjent sig af ham i deres eget forsøg på at tænke videre. Martin Heidegger (1889-1976) beskæftigede sig indgående med hans tænkning i hvert fald siden begyndelsen af 1930’erne og publicerede med Nietzsche I-II i 1961 den mest omfattende bog han overhovedet udgav. Gilles Deleuze (1925-95) har med Nietzsche et la philosophie fra 1962 skrevet en væsentlig monografi om ham og vedbliver at vende tilbage til centrale nietzscheanske figurer i sine øvrige bøger. Jacques Derrida (f. 1930) har med Eperons – Les styles de Nietzsche fra 1978 og L’oreille de l’autre fra 1982 udgivet flere værker viet til ham og er allerede præget af hans tænkning i gennembrudsværket De la grammatologie (Om grammatologi, 1970) fra 1967. I det hele taget lader hele det poststrukturalistiske opbrud i fransk filosofi sig vanskeligt tænke uden receptionen af Nietzsche. Michel Foucault (1926-84) har således kun udgivet én artikel „Nietzsche, la généalogie, l’histoire“ fra 1971 („Nietzsche, genealogien, historien“, 1983) viet udelukkende til Nietzsches Moralens oprindelse; men han har til gengæld udtalt at Nietzsches tænkning stod så nært på at han foretrak at „forblive tavs når det drejer sig om Nietzsche“ for i stedet at betjene sig af ham og omforme ham for selv at kunne tænke videre (Foucault: Dits et écrits II, s. 753). Andre tænkere for hvem Nietzsche har spillet en central rolle er blandt andre Paul Valery (1871-1945), Georges Bataille (1897-1962), Maurice Blanchot (f. 1907), Ernst Bloch (1885-1977), Walter Benjamin (1892-1940), Theodor W. Adorno (1903-1969) og Gianni Vattimo (f. 1936).

Den Nietzsche der figurerer som afslutningen på den klassiske filosofihistoriske tradition er således også blandt de filosoffer i denne tradition der har den mest omfattende og mangfoldige filosofiske virkningshistorie. I og med at en række skelsættende tænkere og filosoffer har reciperet ham, er han blevet genfødt posthumt og har virket ind på eftertiden på mangfoldig vis.

*

Den foreliggende introduktion søger at give et indblik i det skelsættende i Moralens oprindelse ved at følge Nietzsches tekst på vej. Den begynder ved begyndelsen af Zur Genealogie der Moral og følger overordnet værkets egen progression. Min bog er derfor ligesom Nietzsches disponeret i en indledning og tre hoveddele. I indledningen gør jeg rede for hvilke implikationer der ligger i værkets titel og søger at give et første overblik over dets opbygning. De følgende hoveddele I-III gør rede for indholdet i hver enkelt af de tre delafhandlinger som Moralens oprindelse indeholder.

Nietzsches værk følges dog ikke ganske slavisk. Jeg griber frem til senere eller tilbage til tidligere passager hvor det forekommer hensigtsmæssigt i forhold til den overordnede sammenhæng. Jeg har også inddraget andre af Nietzsches værker hvor det var oplysende. Det drejer sig blandt andre om Die Geburt der Tragödie aus dem Geiste der Musik fra 1872 (Tragediens fødsel, 1996), Vom Nutzen und Nachteil der Historie für das Leben fra 1874 (Historiens nytte, 1994), Hinsides godt og ondt og Ecce Homo.

Når et værk introduceres angives originaltitel og udgivelsesår, samt titel og udgivelsesår på den mest tilgængelige danske udgave hvis værket er oversat til dansk. Derefter anvendes den gængse danske værktitel. Dette indebærer at jeg henviser til Zur Genealogie der Moral som Moralens oprindelse, selvom denne oversættelse, som det vil fremgå i det følgende kapitel, kan forekomme misvisende. De gengivne citater fra udenlandske udgivelser har jeg selv oversat for at den tankerække jeg forfølger kunne komme klarest muligt til udtryk også i den danske gengivelse. Der henvises så vidt muligt til idealtekst, først og fremmest til Nietzsches egne som oftest ganske korte afsnitsinddelinger, da disse går igen i alle udgaver. Hvor dette ikke er hensigtsmæssigt henvises der til gængse udgivelser på originalsproget.

Indledning
Værkets titel og dets opbygning

Nietzsches genealogi

Som indgang til Nietzsches bog kan det være formålstjenligt at opholde sig lidt ved dens titel. Nietzsche har som sagt kaldt sit værk Zur Genealogie der Moral („Vedrørende moralens genealogi“) og givet det undertitlen Eine Streitschrift („Et stridsskrift“).

I titlen har Nietzsche angivet skriftets emne eller genstand. Skriftet skal beskæftige sig med fænomenet ‘moral’. Moral kan man i vores sammenhæng i første omgang bestemme som en handlevejledning der gør krav på at være forpligtende for personer i al almindelighed, ikke kun for det enkelte individ. Det skulle gerne blive klarere hvad der ifølge Nietzsche er karakteristisk for fænomenet ‘moral’ efterhånden som introduktionen til hans skrift skrider frem.

Undertitlen antyder hvad Nietzsche har for med fænomenet moral. Nietzsche opfatter sin egen tænkning som en „krigserklæring“ i forhold til moralen og moralisterne. Han ønsker at strides og gøre op med moralen og de gældende måder at opfatte moralen på. Opgøret gælder ikke blot den toneangivende udformning moralen havde fået hos Kant, selvom denne danner et vigtigt afsæt for Nietzsche, nemlig bestemmelsen af moralen som pligt og påbud. Nietzsches skrift er et stridsskrift der har til opgave at gøre op med den gældende moral i bred almindelighed.

Undertitlen antyder imidlertid også at Nietzsches skrift er et partsindlæg i debatten. Det gør ikke krav på at være en endegyldig og afbalanceret afklaring af spørgsmålet som alle må tilslutte sig. I så fald ville Nietzsche være tæt på at levere en handlevejledning der havde moralens karakter, og han ville dermed på forhånd i for høj grad forpligte sig på det fænomen han undersøger. Ved at betegne Moralens oprindelse som et stridsskrift distancerer han sig fra en objektivitet der påberåber sig moralens absolutte standpunkt, for at udfolde en objektivitet der bliver til som et resultat af et personligt engagement. Der er tale om en afklaring ud fra et bestemt perspektiv der tillader at kaste et begrænset lys over det behandlede fænomen, som ved af at den er kontroversiel og som eksplicit er tænkt polemisk tilspidset. At der, på trods af Nietzsches selvros, er tale om et bestemt begrænset bidrag og ikke om den endegyldige afgørelse, fremgår også af at værkets titel er Zur Genealogie der Moral, dvs. „Om, vedrørende eller angående moralens genealogi“ og ikke blot Die Genealogie der Moral. („Moralens genealogi“)

Værkets titel angiver imidlertid også den særlige synsvinkel som Nietzsches skrift anlægger på det fænomen det beskæftiger sig med. Moralfænomenet skal netop ikke studeres som sådant; det skal undersøges med henblik på at bestemme dets genealogi. Det skal studeres på en sådan måde at det bliver muligt at afdække dets afstamning og herkomst.

Med sin genealogiske tilgang distancerer Nietzsche sig fra den traditionelle filosofis syn på og behandling af moralen. Moral opfattes sædvanligvis som en størrelse der umiddelbart melder sig for os med et krav om at være bindende eller forpligtende. Når moralen her melder sig med et krav om at have gyldighed, om at jeg skal anerkende den og underkaste mig, må filosofien reagere ved at underkaste moralen en kritik, eller en efterprøvelse af dens gyldighed, for at skelne det påstået gyldige fra det virkelig gyldige. Når moralen gør sig gældende med en påstand om at være en forpligtende værdi, reagerer filosofien ved at tage afsæt i selve denne påstand for at undersøge om den pågældende moral nu også er hvad den udgiver sig for at være, om den faktisk kan have en sådan alment forpligtende værdi.

På denne måde kan den klassiske moralfilosofi nok undersøge om en bestemt eller en given moral er gyldig. Men den kan ikke sætte spørgsmålstegn ved moralens gyldighed som sådan, ved selve gyldigheden af at der findes og at man har en moral. Den problematiserer netop ikke om moralen som sådan har værdi. Den kan ikke undersøge hvilken værdi det har at ‘noget’ overhovedet stiller med et krav om at være gyldigt for os på den måde moralen gør det. Derved åbnes der for at moralen som sådan kan naturaliseres, kan gøres til et selvfølgeligt og uomgængeligt faktum. Og på denne måde vil så den enkelte morallære som moralfilosofien ender med at godtage, også kunne naturaliseres.

I den forbindelse er det interessant at bemærke at den moral eller sædelighed som filosofien i sin efterrationalisering af fænomenet har ment at kunne begrunde eller gyldigggøre, for Nietzsche at se ofte har ligget betænkeligt tæt op ad de herskende værdier eller den herskende sædelighed. Man har gang på gang netop begrundet eller efterrationaliseret de allerede gældende ideer. Denne pointe fremhæver Nietzsche i afsnit 186 af Hinsides godt og ondt:

„Filosofferne […] ville begrunde moralen – og enhver filosof har hidtil troet at have grundlagt moralen; moralen selv blev imidlertid betragtet som ‘givet’. Netop i kraft af at moralfilosofferne kun kendte de moralske fakta overfladisk, fik de slet ikke de egentlige problemer i moralen at se. […] I enhver ‘hidtidig videnskab om moralen’ savnedes moralproblemet selv. Hvad filosofferne kaldte ‘begrundelse af moralen’ var, ret beset, kun en lærd form for godtroenhed i forhold til den herskende moral, et nyt udtryksmiddel for denne“ (fremhævelse tilføjet).

Heroverfor påpeger Nietzsche i Moralens oprindelse (forordet, afsnit 5), at en nutidig filosofi må sætte selve problemet om moralens værdi eller gyldighed i sig selv på dagsordenen: I spørgsmålet om moralen „drejede det sig for mig om moralens værdi.“ Og i det følgende afsnit kan han uddybe hvorledes man må stille et sådant spørgsmål angående de moralske værdier. Man må „stille spørgsmål ved selve værdien af disse værdier.“

Sin kritik udøver Nietzsche ved at træde et skridt tilbage i forhold til det fænomen han skal undersøge. Skal han stille problemet om moralens værdi som sådan, må han i første omgang træde et skridt tilbage i forhold til gyldighedskravet. Han må simpelthen suspendere det umiddelbare gyldighedskrav som selve fænomenet moral umiddelbart melder sig med. Det drejer sig om at abstrahere fra dette krav, om at sætte parentes om og undlade at tage stilling til det, ikke om at frakende moralen enhver gyldighed. En tænkning der suspenderer gyldighedskravet, besidder ikke nødvendigvis selv de positive målestokke der tillader den at levere en vejledende og belærende kritik.

At Nietzsche er opmærksom på dette, fremgår tydeligt af Moralens oprindelse (forord, afsnit 7) hvor det hedder: „En kritik af de moralske værdier er nødvendig for os.“ Men sådan en kritik er ikke direkte og uden videre mulig. „Vi må først […] sætte spørgsmålstegn ved disse værdiers værdi. Og for at vi kan gøre det, er det nødvendigt at vi besidder eller kommer i besiddelse af et kendskab til de betingelser som de er vokset frem af, og under hvilke de har udviklet sig og forskudt sig.“ Nietzsche suspenderer altså moralens gyldighedskrav for at kunne studere de betingelser og omstændigheder der har ladet den vokse frem. I sin genealogi studerer han de betingelser og omstændigheder hvorunder et fænomen har kunnet opstå.

Hermed angiver Nietzsche også at han suspenderer moralens gyldighedskrav for at kunne undersøge hvad der har gjort moralen gældende: Hvad har bevirket at moralfænomenet er opstået og har taget den form som det har taget? Hvad har bevirket og betinget at et moralfænomen er opstået som i dag melder sig for os med krav om (ubetinget) gyldighed?

Med sin genealogiske tilgang forskyder han dermed perspektivet fra den gængse vurdering af gyldighed til en undersøgelse af gældendegørelse, af hvad der gør noget gældende og gør sig gældende. Hermed sigtes der umiddelbart til en udforskning af hvad der har gjort de studerede fænomener gældende og hvad der stadig gør dem gældende. Men ved nærmere eftersyn indebærer dette også et studium af hvad der har gjort og gør sig gældende i – og igennem – de pågældende fænomener.

*

Selve ordet ‘genealogi’ som Nietzsche betjener sig af, var siden 1600-tallet blevet brugt som betegnelse for en historisk delvidenskab eller hjælpevidenskab. Genealogien er her den videnskab der tager udgangspunkt i et (ofte samtidigt) givet fænomen for at oplede dets aner eller herkomst.

Undersøgelsen resulterer ofte i opstillingen af et ‘anetræ’ eller en herkomsttabel så langt tilbage som man er i stand til at gå. Og afgørende er i vores forbindelse at oprindelsen oftest fortaber sig i en ikke endelig udgrundelig mangfoldighed. Jo længere man bevæger sig bagud, jo flere forskellige aner finder man der imidlertid på deres side peger videre mod andre endnu ikke opsporede i én uendelighed. Dette gælder hvad enten der er tale om slægtsforskning eller efterforskning af en given teksts aner, altså en undersøgelse af hvilke andre tekster og overleveringer der er gået forud for og har virket bestemmende ind på en given tekst (f.eks. en evangelisk tekst). En sådan form for filologi interesserer sig altså ikke primært for hvad en given tekst siger; den interesserer sig i stedet for dens konstruktionshistorie eller dens genese. Denne brug af ordet genealogi har utvivlsomt påvirket Nietzsche selvom han ikke refererer direkte til den.

Nietzsche søger med sin genealogi at underkaste fænomenet et fremmed eller eksternt blik der ikke ænser dets overbevisnings- eller dets vejledningskraft. I stedet skal der gøres rede for hvordan fænomenet er opstået. I Moralens oprindelse hedder det da også (I. afhandling, afsnit 6): „Det drejer sig om at gennemrejse moralens uhyre fjerne og i så høj grad bortgemte land med nye øjne. Den virkeligt tilstedeværende, virkeligt levede morals land.“ Og lidt senere taler Nietzsche om, at moralgenealogen må rette sine øjne mod moralens ‘virkelige’ historie, en historie, han samtidig karakteriserer som „den menneskelige moralfortids vanskeligt dechifrerbare hieroglyfskrift.“

Med sin påpegning af at man må opsøge virkeligheden, prøver Nietzsche at understrege nødvendigheden af at gå bag om historien, sådan som den forefindes i moralens og filosofiens efterrationalisering. Men denne virkelighedsretorik indebærer ikke at han mener sig i stand til endegyldigt at opspore de rent faktisk foreliggende betingelser der var nødvendige for og tilstrækkelige til at et bestemt fænomen kunne opstå. Den glemte forhistorie er og forbliver en vanskeligt forståelig og begrænset historie. Der er tale om en elliptisk og lapidarisk historie der nødvendigvis må udelade en række mellemregninger. Hvad genealogen mener at møde i og med at han begynder at lytte til historien i stedet for metafysikken, er således ikke den skinbarlige virkelighed. Han mener som Foucault skriver i artiklen „Nietzsche, genealogien, historien“ at lære noget helt andet:

„At bag ved tingene er der helt andre ting og noget helt andet (‘tout autre chose’): Ikke deres essentielle og udaterede hemmelighed, men den hemmelighed, at de er uden essens, eller at deres essens blev konstrueret stykke for stykke, ud fra figurer, som var fremmede for denne. – Fornuften? – Den er født på helt igennem fornuftig vis – af tilfældet“ (Foucault: Dits et écrits II, s. 138).

Genealogens beskæftigelse med historien viser ham at der ved denne beskæftigelse er tale om en regres der ikke lader sig standse. Bag ved de fænomener hvis genealogi man beskæftiger sig med, viser der sig blot andre ting i én uendelighed. Når genealogen opsøger fænomenets aner, når han kun begrænset langt ud. Idet han udpeger et begrænset antal aner, kaster hans efterforskning således kun et begrænset lys. Den anehistorie han afdækker er partiel. Men allerede denne historie peger på hvorledes det fænomen hvis herkomsthistorie undersøges, er blevet til igennem et samvirke mellem en række tidligere fænomener. Den peger på en mangfoldighed der fortaber sig.

Det nutidige fænomen som den genealogiske analyse tager udgangspunkt i, og som tillader den at kaste lys over historien, er imidlertid også bestemt og begrænset. Når man tager afsæt i dette, kan man opspore en bestemt forhistorie, nemlig forhistorien til dette givne fænomen. Dette begrænsede udgangspunkt for genealogiens historieskrivning kan erstattes af andre, der ville tillade at skrive en anden forhistorie. Samtidig gælder det at de historiske begivenheder i den forhistorie som genealogien peger på, heller ikke er entydige. De har forskellige muligheder i sig og kræver derfor at dechifreres; de må tydes og tolkes. Dette bliver de ikke alene i den historieskrivning som genealogen gennemfører, men også i den samlede efterfølgende historie hvori man tager det tidligere skete op og forholder sig til det. Også af disse grunde blever det vanskeligt at tro at Nietzsches opfordring til og bestræbelse på at søge tilbage til moralens ‘virkelige’ historie indebærer at man kan møde denne i sig selv eller som sådan: hel, direkte og ufortolket.

Genealogiens ‘virkelige’ historie bliver da for Nietzsche historien om en række omtolkninger af tidligere niveauer på nye niveauer der ikke har nogen nødvendig kontinuitet med de tidligere. På hvert niveau finder en realisering af forskellige muligheder i de tidligere sted der bevirker at de tidligere fremtræder på en ny måde, i et nyt lys. Den ‘virkelige’ historie går altså hen og bliver historien om en række gentolkninger og dermed relativt flydende. Det er nok netop derfor at titlen på Nietzsches behandling af moralens ‘virkelige’ historie som nævnt får titlen Til moralens genealogi. Der er nemlig blot tale om et bestemt begrænset perspektiv, om én bestemt belysning.

For at understrege det foreløbige, begrænsede og betingede i genealogiens historieskrivning betegner han i begyndelsen af forordet genealogien som en aktivitet der beskæftiger sig med et fænomens „Herkunft [herkomst].“ Denne undersøgelse af et fænomens herkomst stiller han over for andre mere traditionelle former for søgen efter fænomeners – her moralens – “Ursprung [udspring, oprindelse, kilde].“ I afsnit 1 af forordet karakteriserer han netop sine egne tanker som „Tanker over vores moralske fordommes herkomst [Herkunft].“ Og ved begyndelsen af afsnit 5 hævder han: „I sidste instans stod noget andet mit hjerte langt nærmere end at opstille hypoteser [Hypotesenwesen] om moralens oprindelse [Ursprung]“ (min fremhævelse).

Så længe man søger efter et fænomens Ursprung (kilde), leder man efter et bestemt fikspunkt eller udgangspunkt hvori det har sin oprindelse. Nietzsche beretter da også i afsnit 3 af forordet hvordan han som barn ledte efter moralens, efter godt og ondts, udspring eller kilde, og bestemte Gud som oprindelsen.

Når vi søger efter Ursprung, leder vi altså efter en selvberoende væren, eller et nærvær der er nødvendigt og tilstrækkeligt til at konstituere fænomenet. At søge efter Ursprung er altså et forsøg på at hæve sig over historien. Men historien er og forbliver for Nietzsche det sidste ‘fundament’; og hans genealogi er i modsætning til en sådan søgen en bekendelse til historien som dette sidste ‘fundament’. Genealogien kan altså ses som Nietzsches forsøg på at tænke, og på at vinde overblik, i en situation hvor han mener at have erfaret at det ikke er muligt at hæve sig op over eller komme bagom historien. Og genealogiens centrale placering i Nietzsches tænkning er dermed et tegn på at historien begynder at dukke op inden for tænkningen som en uomgængelig størrelse man må forholde sig til.

Dette lyder måske ikke specielt chokerende eller nedslående for os i dag, og er det dog måske alligevel. I hvert fald var der tale om en relativt ny erkendelse på Nietzsches tid; og denne erkendelse erfaredes som et smerteligt tab. Den klassiske metafysiske tænkning havde nemlig kunnet opretholde forestillingen om et bestemt Ursprung, om et grundlag i en bestemt substantiel metafysik, om et bestemt normativt og deskriptivt fikspunkt hævet over det blot historiske. Dette viser sig endnu ganske klart og tydeligt i René Descartes’ (1596-1650) søgen efter et arkimedisk punkt i hans Meditationes de Prima Philosophia („Metafysiske Meditationer“) der udkom i 1641. Et sådant fikspunkt kunne fortælle os hvem vi var og hvor vi stod. Og det kunne tillade os at orientere os sikkert i det mere forbigående. Forsvinder et sådant holdepunkt, bliver alt historie, ikke alene fortiden, men også nutiden. Og i så fald bliver verden langt sværere at orientere sig i da man savner fodfæste og faste holdepunkter.

Moderniteten kan anskues som den periode hvor det sidste forsøg gøres på at grundlægge vores verden på en sådan substantiel metafysik og ordne vores verden ud fra den. Her søger man blot fikspunktet i mennesket selv og dets indre moralitet. Filosofihistorien fra Immanuel Kant (1727-1804) over Friedrich Schiller (1759-1805) og Friedrich Wilhelm Joseph Schelling (1775-1854) til Georg Wilhelm Friedrich Hegel (1770-1831) – altså den tyske idealisme og klassicisme – er netop historien om dette forsøg på at fastholde subjektets indre moralitet som fikspunktet i og oprindelsen til vores liv. Men omvendt kan moderniteten også anskues som den smertelige erfaring af at enhver forestilling om et sidste overhistorisk fikspunkt går i opløsning. Dette bliver tydeligt idet moderniteten munder ud i romantikken, og i den senere modernistiske litteratur. Således anskuet beretter moderniteten og modernismen om hvorledes det sidste overhistoriske fikspunkt der tillader os at samle verden, holdepunktet i menneskets indre moralitet, med tiden opløses. Men de beretter ligeledes om hvilket savn dette tab efterlader og om hvordan man på forskellig vis forsøger at finde erstatning for det tabte holdepunkt.

Det er nærliggende at anskue Nietzsches filosofi som en del af denne fortælling. Den nævnte forandring lader nemlig en situation opstå hvor det aldrig synes at skulle lykkes os at komme overens med os selv – og dette er netop den situation som Nietzsche skitserer allerede i de første linier af forordet når han skriver: „Vi er ukendte for os selv, vi erkendende, vi selv for os selv: Det har sin gode grund. Vi har aldrig ledt efter os selv – hvordan skulle det så være muligt, at vi en skønne dag skulle kunne finde os selv? Med rette har man sagt: ‘hvor jeres skat findes, der er også jeres hjerte’: vores skat er, hvor vores erkendelses honningkurve står. Vi er altid undervejs dertil som åndelige honningsamlere. Enhver er selv den fjerneste for sig selv“ (afsnit 1; kursivering tilføjet).

Nietzsches genealogiske betragtningsmåde viser sig dermed at være et forsøg på at orientere sig i en historisk virkelighed der opleves at have mistet sine overhistoriske pejlemærker, og som derfor også opleves som orienteringsløs – som en virkelighed hvori vi altid er forskellige for os selv. Her kan hans tænkning anskues som et forsøg på at reformulere filosofiens opgave: Fra at være en tænkning der skulle beskæftige sig med en ahistorisk eller overhistorisk gyldighed, søges filosofien nu gjort til en aktivitet der får som hovedopgave at beskæftige sig med vores transitoriske nu. Dette nu skal den give os hjælp til at orientere os i ved at forholde det til historien.

I forlængelse heraf kan man også hævde at filosofihistorien i egentlig forstand først bliver til hvor man sædvanligvis lader den ende, dvs. hos Nietzsche. Først hos ham dukker historien op som en størrelse vi ikke kan komme bagom; og dermed begynder den også at fremtræde som et uomgængeligt problem for filosofien og som et uoverstigeligt filosofisk problem. Fra og med Nietzsche bliver det for alvor nødvendigt at spørge til historien og efter historiens væremåde, dens historicitet.

Værkets opbygning

Nietzsche angiver selv at have affattet sin afhandling om moralens genealogi mellem d. 10. og d. 30. juli 1887 og konstaterer i denne gennemgang, lettere selvimponeret, sine værkers ekstremt korte tilblivelsestid. Dette sker i et brev af 10. april 1888 til Georg Brandes der har udbedt sig en levnedsbeskrivelse fra Nietzsche i anledning af at han vil beskæftige sig med ham i en forelæsningsrække. Nietzsche påbegynder værket da hans generelle sundhedstilstand og mentale tilstand for en tid bedres drastisk efter at han i en længere periode har været syg og yderst indisponeret. En lettere erindringsforskydning synes imidlertid at have fundet sted med hensyn til projektets afsluttelse da Nietzsche først fremsender tredie afhandling, en anmærkning til første afhandling og dele af forordet til trykkeriet d. 28. august samme år. Han synes ikke desto mindre at have skrevet hvad man senere har betragtet som et af det 19. århundredes centrale filosofiske værker på knap to måneder. Trykningen må han imidlertid selv bekoste. Der er i Nietzsches samtid endnu ikke det store publikum til hans udgivelser.

I forordet til afhandlingen, som allerede er blevet berørt, følger Nietzsche hvordan afhandlingens tema langsomt er kommet til ham selv og blevet bevidst for ham som et afgørende problem der må behandles. I forordet drejer det sig om hvordan moralen for Nietzsche personligt bliver en størrelse der må studeres og vurderes genealogisk. Som et grundlæggende udgangspunkt har han i begyndelsen næret „betænkelighed“ ved eller mistillid til moralen. Denne mistillid har medført at han i første omgang har søgt oprindelsen for kategorierne godt og ondt i forskellige andre instanser. Med tiden at moralens oprindelse ikke kan søges et bestemt sted, og at den derfor må belyses igennem en genealogisk herkomstanalyse. Denne bestræber han sig på at gennemføre i de følgende tre afhandlinger af Moralens oprindelse, der vil blive behandlet her.

I det følgende år ser Nietzsche tilbage på sin hidtidige produktion i værket Ecce Homo. Heri søger han også på en enkelt side i retrospekt at sammenfatte indholdet i Moralens oprindelse og angiver i denne forbindelse også hovedindholdet i de forskellige dele. Emnet for den første afhandling der bærer titlen „’Godt og ondt’, ‘Godt og skidt’,“ angives at være „kristendommens psykologi“. Kristendommen anskues her som en størrelse, hvis oprindelse skal søges i ressentimentet. Med en allusion til sit eget første hovedværk Tragediens fødsel [af musikkens ånd] taler Nietzsche om ”kristendommens fødsel af ressentimentets ånd.“ Om den anden afhandling med titlen „’Skyld’, ‘dårlig samvittighed’ og lignende“ hævder han at den analyserer „samvittighedens psykologi“ idet den betragter det som „grusomhedens instinkt der vender sig tilbage og indad. Hovedbestræbelsen med tredie afhandling der har titlen „Hvad betyder asketiske idealer?“er angiveligt at give „svar på spørgsmålet hvorfra det asketiske ideals uhyre magt stammer.“ Nietzsche søger altså her ikke alene at belyse hvorfor det asketiske ideal opstod og hvilken funktion det har udfyldt i vores liv. Han søger også at give svar på hvilken funktion det stadigvæk udfylder og hvorfor det forekommer så umuligt at leve uden det. I Ecce Homo antyder han et delvist svar på dette spørgsmål: „Svar: i mangel af bedre [faute de mieux] – fordi det var det eneste ideal vi hidtil har kendt.“ Det asketiske ideal har spillet så stor en rolle og forekommet os at være så uundværligt i mangel af bedre – fordi det ikke hidtil er lykkedes os at finde bedre løsninger på nogle af tilværelsens grundproblemer!

Når Nietzsche i den første afhandling beskæftiger sig med kristendommens fødsel eller genese, undersøger han imidlertid også noget bredere. Han forfølger også hvordan begrebsparret godt-ondt historisk afløser begrebsparret godt-dårligt. Og herved forfølger han hvordan vores forestilling om moral som sådan opstår. Ikke bare den kristelige moral.

Han prøver nemlig at vise hvordan jødedommen og den tidlige kristendom i en kamp mod andre livsformer bestemmer vores normativitet, de målestokke eller retningslinier der styrer vores liv, som noget der må formuleres som en moralitet. Han påstår altså at jødedommen og kristendommen som et led i deres kamp mod andre livsformer på et tidspunkt formulerer deres normativitet som en bestemt moral idet de netop derved er i stand til at lægge afstand til dem.

Nietzsche prøver m.a.o. at vise at moraldannelsen fra begyndelsen ikke er hævet over vores interesser sådan som man sædvanligvis har hævdet. Tværtimod viser han at moralen i højeste grad er interessebestemt eftersom den opstår som et middel til selvhævdelse. Til en begyndelse er moralen en vej ad hvilken dele af livet påpeger at andre dele af livet er forkerte og dermed umiddelbart forkaster dem. I første afhandling prøver Nietzsche altså at vise hvordan moralen på et givet historisk tidspunkt indstiftes som en bestemt metafysik igennem hvilken dele af livet begrunder et nej til andre dele. Den forkastelse eller fordømmelse der ligger i moralen er altså umiddelbart udadrettet. Den er vendt mod andre eller fremmede grupper og er dermed eksternt orienteret. Gennem denne eksterne fordømmelse bliver moralen indirekte en vej til selvhævdelse. I moralen markerer vi at vi der kender den rette moral er hævet over dem der lader hånt om den.

Den anden afhandling undersøger en efterfølgende proces. Den fremlægger hvordan moralen og den iboende fordømmelse vender sig mod alle. Hermed gør den sig også gældende mod og i dem der skabte den. Anderledes sagt undersøger denne afhandling hvordan moralen (og dens fordømmelse af dele af livet) internaliseres. Men i denne sammenhæng påpeger Nietzsche også hvordan moralen ikke bare indebærer et nej til andre former for liv, men også til vores eget liv, altså til livet generelt. Nej’et fuldbyrdes i en langstrakt historisk proces der indledes allerede ved begyndelsen af vor tidsregning. Et afgørende vendepunkt i internaliseringsprocessen nås for Nietzsche at se med den indvendiggørelse af mennesket han mener at finde i Reformationen. Med inderliggørelsen af nej’et lægges grunden til den dårlige samvittighed.

Den tredie afhandling viderefører linien og beskæftiger sig med hvordan moralen og dens fordømmelse af livet stadigvæk gør sig gældende på Nietzsches egen tid, nemlig som et asketisk ideal. I det moderne asketiske ideal siger man vedvarende nej til livet. Dette ideal kommer ifølge Nietzsche også til syne i den moderne videnskab.

Denne afhandling er samtidigt et forsøg på at udforske grundene til at moralen ikke alene opstod, men fortsat gør sig gældende som en fordømmelse af livet i Nietzsches (og måske i vores) nutid. – Hvad er det udtryk for at vi stadigvæk opstiller en „moral“ som tager form af en fordømmelse af livet? Hvad kan vi se det som tegn på? Hvad betyder det for vores liv? Hvad kan vi sige om vores liv ud fra dette ‘faktum’?

På disse spørgsmål giver afhandlingen et dobbelt svar. Fornægtelsen af livet i det asketiske ideal er en måde vi får vores liv til at fungere på. Ved at fornægte vores liv regulerer vi og får vi et liv til at fungere der allerede er i færd med at degenerere. Igennem den moralske fornægtelse kan vi affinde os med og regulere et liv der allerede er sygt, nemlig ved at lægge afstand til det. Når vi bruger den moralske fornægtelse til at affinde os med og regulere vores liv, er det imidlertid i mangel af bedre: Fordi vi tilsyneladende ikke er i stand til at finde andre og eventuelt mere positive måder at styre vores liv på.

Men derudover giver afhandlingens slutning også et andet svar. Der er i vores liv en overaltopdukkende og allestedsnærværende tendens til metafysik og moral. Denne tendens er givet med lidelsen; moralen evner at give os et svar på hvorfor vi lider, og den er således i stand til at trøste os når vi lider. Og vi har endnu ikke været i stand til at finde på andre og bedre former for svar på lidelsens problem. Det får os til bestandigt at søge tilbage til moralen.

Del I
Første afhandling
„Godt og ondt“, „godt og slet“

Moralens herkomst

Behandlingen af moralfænomenet i den egentlige afhandling om moralens genealogi indleder Nietzsche ved i de første tre afsnit af I. afhandling at diskutere en række engelske moralpsykologer der bestræber sig på at bedrive moralgenealogi idet de afleder moralen af det nyttige. Som det så ofte er tilfældet, angiver han ikke præcist hvem han sigter til og behandler. I og med at han anvender termen „moral-psykologer“ synes han imidlertid at sigte til en angelsaksisk tradition der bryder med bestemmelsen af det åndelige som noget ophøjet ved at opstille almene naturlove for det sjælelige og forklare vore sjælelige forestillinger – i dette tilfælde specielt de moralske domme – associationspsykologisk, dvs. som et resultat af en sammenstilling af bestemte basale indtryk eller følelser. En sådan moralfilosofisk tradition var for alvor blevet institueret med David Humes (1711-1776) An Inquiry Concerning the Principles of Morals („En undersøgelse af moralens principper“) fra 1752; og den var blevet fortsat i bl.a. Adam Smiths (1723-1790) The Theory of Moral Sentiments („De moralske følelsers teori“, 1759/1790). Nietzsche havde et samlet kendskab til denne tradition fra W.E.H. Leckys (1830-1903) A History of European Morals („Den europæiske morals historie“), der var udkommet i 1869.

I 1800-tallet havde denne moralpsykologiske tradition imidlertid også udøvet stor indflydelse i Tyskland; og Nietzsche kendte den også fra Paul Rée (1849-1901). Denne havde i 1877 publiceret Der Ursprung der moralischen Empfindungen („De moralske følelsers oprindelse“) hvis forfatter Nietzsche allerede i 1879 havde berømmet i værket Menschliches, Allzumenschliches („Menneskeligt, altformenneskeligt“) som „en af de dristigste og køligste tænkere,“ bl.a. for at have fastholdt grundsætningen at „det moralske menneske“ ikke „står den intelligible (metafysiske) verden nærmere end det fysiske menneske“ (afsnit 37). I afsnit 4 af fortalen til Moralens oprindelse fremhæver Nietzsche også selv hvorledes Rées værk med dets „engelske form“ „for genealogiske hypoteser“ har givet „anstødet“ til hans egne tidligere forsøg på at aflede moralen. Da Nietzsche skriver sit værk om moralens genealogi er han imidlertid i færd med at distancere sig afgørende fra såvel den angelsaksiske moralpsykologi og Paul Rée som sin egen tidligere tilgang, således som denne skildres i værkets fortale. Han synes således at tage afsæt i den angelsaksisk influerede tradition for moralpsykologi og -filosofi for at profilere sig i forhold til en tilgang til moralfænomenet der står ham betydeligt nærmere end den traditionelle moralfilosofis – hvorfor han også kan karakterisere både ‘angelsakserne’ og sig selv som „moralpsykologer“ – men som alligevel adskiller sig radikalt fra hans egen.

De nævnte englændere og Paul Rée i forlængelse af dem søger at udrede fænomenet moral ved at sætte det ind i en social og psykologisk sammenhæng og vise hvordan det opstår her. De gør altså intet forsøg på at begrunde moralen, på at overbevise os om dens ubetvivlelige gyldighed ved at henvise til noget andet og højere ubetvivleligt, således som man har gjort i den mere traditionelle moralfilosofi. I stedet bestræber de sig på at aflede moralfænomenet, at vise hvorledes man kan føre det tilbage til noget andet på samme eller lavere niveau. Derfor anerkender Nietzsche også at de søger at drive moralgenealogi, eller at opspore moralens ‘herkomst’.

I og med at de gør dette, er deres ærinde imidlertid at påvise hvorledes moralen kan dateres tilbage til vore begreber om social nytte: I vort samfund har vi angiveligt oprindeligt kaldt de handlinger gode der forekom os nyttige, og som krævede opofrelse af dem der udførte dem. Gode handlinger var altså uegennyttige handlinger der var nyttige for den der kaldte dem sådan. Denne herkomst har vi nu helt glemt, og herefter kalder vi ganske ureflekteret de samme handlinger gode som vi altid har benævnt sådan. Vi gør det nu uden at vide hvorfor. Herkomsten er som sagt glemt, og derfor tror vi at ‘god’ er en primitiv og oprindelig størrelse – visse handlinger anser vi ganske simpelt og ubegrundet for gode.

De engelske moralpsykologer anvender hermed begrebet nytte som en forklaringsmodel, som en størrelse der skal forklare et andet begreb. De benytter altså ikke nødvendigvis deres begreb om social nytte til at begrunde moralen, og derfor er det urigtigt fuldt ud at kalde dem nyttemoralister eller utilitarister. Utilitarismen udgør nemlig netop et forsøg på at begrunde en moral i dens nytte, og den er dermed et af forsøgene på at påvise denne morals gyldighed. Den vil vise at moralen som nyttig også er fornuftig, og ikke blot redegøre for hvordan den er kommet til stede. Denne distinktion er det vigtigt at have med hvis man vil forstå hvorfor Nietzsche kan føle et vist fællesskab med den engelske moralpsykologi.

Nietzsche kan nemlig i en vis udstrækning følge de engelske moralpsykologer, og det kan han fordi de rokker ved vor morals selvfølgelighed. Netop derfor finder han dem interessante. Han anfører da også hvad han håber, er deres motiv, nemlig det samme som hans eget – „at ofre al ønskværdighed til sandheden, til enhver sandhed, sågar den jævne, beske, hæslige, fjendtlige, ukristelige, umoralske sandhed“ (I. afhandling, afsnit 1). Men han kan ikke følge moralpsykologerne når de hævder at moralen har en ganske simpel herkomst: at den er opstået af nytten. Henvisningen til nytten som forklaring gør nemlig nyttens indhold uproblematisk og ukompliceret, til noget der ikke selv kræver klarlægning og undersøgelse. Denne henvisning til en primitivt forstået nytte kan ikke honorere den efterforskning af moralens herkomst moralpsykologerne angiver som deres intention. Tværtimod lukkes eller standses efterforskningen af herkomsten ved at de kortslutter processen når de anfører nytten som en simpel oprindelse til al moral. Derfor hedder det også lidt senere:

„Fuskeriet i deres moral-genealogi kommer lige fra begyndelsen til syne hvor det drejer sig om at opspore herkomsten til begrebet og dommen ‘god’. ‘Oprindeligt er’ – således dekreterer de – ‘de uegoistiske handlinger blevet rost og kaldt gode af dem som disse handlinger kom til del og som de altså var nyttige for; senere har man så glemt oprindelsen til denne ros […]’“ (I. afhandling, afsnit 2; fremhævelser tilføjet).I

Når moralpsykologerne angiver nytten som moralens simple og generelle oprindelse, tænker de moralens herkomst metafysisk på samme måde som den klassiske filosofi gjorde. Psykologien erstatter blot den metafysiske begrundelse af moralens gyldighed med at aflede den af en metafysisk forstået nytte. Den erstatter med andre ord en metafysisk begrundelse med en metafysisk afledning. Derved forfalder moralpsykologerne alligevel til at tænke moralens afledning fra et udspring der hæver sig over historien og optræder som en nærværende og bærende, evig nutid der gør sig gældende i hver en tid. Derved kommer de til at tænke uhistorisk: „De tænker alle sammen, således som det nu engang er gammel skik og brug blandt filosoffer, i al væsentlighed uhistorisk“ (ibid.). Derfor formår de ikke for alvor at inddrage de historiske transformationer og begrebsforandringer der finder sted, i deres tænkning. Tværtimod må de ignorere dem for at få tingene til at passe sammen.

Dertil kommer at moralpsykologerne når de tænker overhistorisk, uvægerligt naturaliserer en bestemt historie, nemlig deres egen samtid. De gør deres egen samtids historie til en uproblematisk natur. Men det nyttebegreb eller den nyttekalkule som psykologerne bestemmer som moralens oprindelse, er for Nietzsche noget moderne. Det findes f.eks. overhovedet ikke i den aristokratiske tidsalder da „nyttesynspunktet“ „i en sådan gloende strøm af øverste rang-forordnende, rang-adskillende værdidomme“ er „så upassende som det er muligt: her er følelsen netop fremkommet ved en modsætning til den lave varmegrad som enhver beregnende kløgt og enhver nytte-kalkule forudsætter“ (ibid.). Nyttemoralen udspringer altså af en historisk periode hvor vi generelt har skruet ned for blusset i vor moral, livsførelse og livsfølelse. Det udspringer m.a.o. af en ‘træt’ kultur.

Generelt er Nietzsche dertil skeptisk over for den tendens til reduktionisme der ligger i moralpsykologernes Ursprungs-tænkning. De hævder dybest set at moral ‘ikke er andet end’ nytte, eller kan reduceres til nytte. Heroverfor intenderer Nietzsches egen genealogi at være antireduktionistisk. Når den søger at opspore moralens herkomst, gør den intet forsøg på at vise at vor moderne moral kan reduceres til noget ganske bestemt udspring. I stedet søger den at belyse den moderne moral ved at fremdrage hvordan den er blevet til. Det gør en forskel. Moralpsykologerne var så forhippede på at få erstattet den ønskede sandhed med en barsk sandhed at de forhastede sig og i hasten fremhævede noget tvivlsomt som en sikker sandhed.

Heroverfor gør den kendte Nietzsche-maksime sig gældende: at sandheden ikke elsker dem der elsker sandheden alt for højt. Den blotter sig netop ikke for dem der er for forhippede på den. Derfor søger Nietzsche med sin genealogi at undgå moralpsykologernes stormløb på sandheden der får dem til at gå fejl af målet. Han forholder sig mere beskedent. Som han siger i fortalen til Moralens oprindelse, nøjes han blot med at sætte „det mere sandsynlige“ i stedet for „det usandsynlige“ (jf. fortale, afsnit 4). „Herkunft“-hypotesen skal pege på en mere sandsynlig herkomst til moralen, og det sker ved at Nietzsche fortæller hvad man til en begyndelse kan kalde en myte eller mod-myte om vor morals tilblivelse. I denne myte oprinder moralen netop ikke af et simpelt forhold; derimod af en strid mellem modsætninger som inkarneres forskelligt på forskellige historiske tider. Myten udpeger en kompleks eller i hvert fald dobbelt herkomst til moralen; og det er en dobbelt herkomst der fortaber sig eftersom den allerede er begyndt før vi møder den historisk. Det er en herkomst hvis forhistorie selv fortaber sig, og som vi kun møder sporene efter.

Noter

I Bemærk i citatet glidningen fra “genealogi [Genealogie]” og “herkomst [Herkunft]” til “oprindeligt [ursprünglich]” og “oprindelse [Ursprung]” som afspejler skreddet i moralpsykologernes tænkning.

Mod-myten og moralbegrebernes forvandling

Det er fra og med afsnit 4 at Nietzsche begynder at fortælle sin egen modhistorie om moralens herkomst. Udgangspunktet for denne modhistorie er det forhold at han via etymologiske studier mener at kunne fastslå at der har fundet et betydningsskred sted. Nietzsche taler i den forbindelse om en „begrebsforvandling [Begriffsverwandlung}“ (I. afhandling, afsnit 4). Denne forvandling forestilles at have forløbet over et ganske langt tidsspand, nemlig to tusind år: fra i hvert fald ca. 440 f.Kr. til 1600-tallet (trediveårskrigen). Og den er måske endnu ikke ført til ende på det tidspunkt hvor Nietzsche skriver.

Først som et resultat af det langsomme betydningsskred er godt og ondt opstået i vores moderne betydning, altså som moralske kategorier. Begrebsforvandlingen omfatter hvad ‘god’ og beslægtede ord betegner. Disse ord betegnede førhen slet og ret det der har en højere stand: det der står over noget andet eller står højere end noget andet i en meget konkret betydning. Først senere kommer ‘god’ til at betegne det der er moralsk rigtigt.

Parallelt hermed mener Nietzsche at kunne konstatere et skifte i de modbegreber eller antonymer begrebet ‘god’ forbindes med. Antonymerne til ordene for god var tidligere: det gemene, pøbelagtige, dårlige eller slette. De er alle begreber der betegner det ikke-distingverede eller det almindelige, det fordømmelige der ikke evner at udmærke sig og derfor kommer til at stå under andet på rangstigen. Først siden hen er antonymet til ‘godt’ blevet ‘ondt’.

‘Gut’ betegnede, ifølge Nietzsche, tidligere „das Göttliche“, det guddommelige, det udmærkede, og kom først senere til at betegne det (moralsk) gode. Og ifølge Nietzsche var endvidere modbegrebet til ‘gut’ tidligere ‘schlicht’, det simple, det enkle, det almindelige, og blev først senere til ‘schlecht’: det (moralsk) dårlige, „das Böse“. Nietzsches modhistorie er her ment som en hypotese der skal forklare hvordan sådan en forandring, et sådant betydningsskred, har kunnet komme i stand og hvad den er tegn på.

LITTERATUR

I. Tekster af Nietzsche

Nietzsche, Friedrich: Also Sprach Zarathustra i Nietzsche:
Werke II, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 275-561. Findes på dansk som Således talte Zarathustra, DET lille FORLAG 1999.
Die fröhliche Wissenschaft i Nietzsche: Werke II, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 7-274. Findes på dansk som Den muntre videnskab, DET lille FORLAG 1997.
Ecce Homo i Nietzsche: Werke III, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 1063-1159. Findes på dansk som Ecce Homo: Hvordan man bliver hvad man er, DET lille FORLAG 1994, 1999.
Die Geburt der Tragödie oder Griechentum und Pessimismus i Nietzsche: Werke I, Frankfurt am Main/Berlin/–Wien 1979, s. 7-134. Findes også på dansk som Tragediens Fødsel i serien Moderne Tænkere, Gyldendal 1996.
Zur Genealogie der Moral i Nietzsche: Werke III, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 761-900. Findes på dansk som Moralens oprindelse, DET lille FORLAG 1993.
Götzen-dämmerung oder Wie man mit dem Hammer philosophiert i Nietzsche: Werke II, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 939-479. Findes også på dansk som Afgudernes ragnarok i serien Moderne Tænkere, Gyldendal 1993.
Jenseits von Gut und Böse i Nietzsche: Werke II, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 564-759.
Menschliches, Allzumenschliches i Nietzsche: Werke III, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 735-1008.
Morgenröte i Nietzsche: Werke III, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 1009-1280.
Vom Nutzen und Nachteil der Historie für das Leben i Nietzsche: Werke I, Frankfurt am Main/Berlin/Wien 1979, s. 209-285. Findes på dansk som Historiens Nytte i serien Moderne Tænkere, Gyldendal 1994.

II. Tekster af andre forfattere

Adorno, Theodor W.: Die Idee der Naturgeschichte i Adorno: Gesammelte Schriften 1, Frankfurt am Main 1973, s. 325-344.

Benjamin, Walter: Über den Begriff der Geschichte i Benjamin: Gesammelte Schriften, Band I.2, Frankfurt am Main 1980, s. 691-704. Findes på dansk i W. Benjamin: Kulturkritiske essays i serien Moderne Tænkere, Gyldendal 1998, s. 159-71.

Derrida, Jacques: Eperons. Les styles de Nietzsche, Paris 1978. L’oreille de l’autre, Montréal 1982.
De la grammatologie, Paris 1967. Første del findes på dansk som Derrida: Om Grammatologi, København, 1970.

Deleuze, Gilles: Nietzsche et la philosophie, Paris 1962.

Foucault, Michel: Histoire de la sexualité 2, L’usage des plaisirs, Paris 1984.
„Entretien sur la prison: le livre et sa méthode“ i Foucault: Dits et écrits II, Paris 1994, s. 740-753.
„Nietzsche, la généalogie, l’histoire“ i Foucault: Dits et écrits II, Paris 1994, s. 136-57. Udgivet på dansk som „Nietzsche, Genealogien, Historien“ i S. Gosvig (udg.): Epistemologi, København 1983, s. 85-103.

Freud, Sigmund: Das Unbehagen in der Kultur i Freud: Gesammelte Werke XIV, Frankfurt am Main 1940-52, s. 421-596. Findes på dansk som Freud: Kulturens byrde, København 1973.

Freud, Sigmund: Der Mann Moses und die monotheistische Religion i Freud: Gesammelte Werke XVI, Frankfurt am Main 1940-52, s. 103-246. Findes på dansk som Freud: Manden Moses og læren om én Gud, København 1969.

Gadamer, Hans-Georg: Wahrheit und Methode, Tübingen 1960.

Goethe, Johann Wolfgang von: Faust, Darmstadt 1999.

Hass, Jørgen: Illusionens filosofi. Studier i Nietzsches firsermanuskripter, København 1982.

Heidegger, Martin: Holzwege, Frankfurt am Main 1980. Nietzsche I-II, Pfullingen 1961.

Kafka, Franz: „In der Strafkolonie“ i Kafka: Erzählungen, Frankfurt am Main, 1983.
Der Prozeß, Frankfurt am Main 1983. Udgivet på dansk som Kafka: Processen, København 1945.
Das Schloß, Frankfurt am Main 1983. Udgivet på dansk som Kafka: Slottet, Gyldendal 2001.

Kant, Immanuel: Kritik der praktischen Vernunft i Kant: Werkausgabe Band VII, Frankfurt am Main 1978, s. 105-302.
Kritik der reinen Vernunft i Kant: Werkausgabe Band III-IV, Frankfurt am Main 1978.
Kritik der Urteilskraft i Kant: Werkausgabe Band X, Frankfurt am Main 1978.
Die Metaphysik der Sitten i Kant: Werkausgabe Band VII, Frankfurt am Main 1978, s. 309-634.

Mercier, Louis-Sebastien: Néologie ou vocabulaire des mots nouveaux, à renouveler ou pris dans des acceptations nouvelles, Paris An IX (1801).

Raffnsøe, Sverre: Sameksistens uden common sense I-IV, Akademisk Forlag 2001.

Moralens evindelige genkomst (Læseprøve)

Sverre Raffnsøe

© Sverre Raffnsøe & Gyldendal 2001

Serien Filosofi ⦁ Gyldendal redigeres af universitetslektor Niels Thomassen

Forside: Lotte Bruun Rasmussen

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19448-7

© Sverre Raffnsøe & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk