Anders Bodelsen

Tænk på et tal

(Læseprøve)

Gyldendal

December 1964

1

Borck var den sidste som forlod banken. Han gik rundt i lokalet og bragte orden i ting, som strengt taget kunne være klaret af rengøringspersonalet næste morgen.

Efter at have grupperet de syv papirkurve ved bagdøren gik han frem gennem lokalet og standsede ved det store vindue. I den modsatte ende af torvet, foran den længe som var biograf, rejste juletræet sig over biltagene. Foran Borck i bankens vindue sad bankens julenisse med et overflødighedshorn mellem de spredte ben. Ud af overflødighedshornet trillede forgyldte mønter. Så længe banken var åben arbejdede en lille elektromotor med en savende lyd i nissens krop og fik hovedet til at nikke tilfreds. Nissen havde været i banken længere end Borck.

Der var lidt at gøre endnu. Han tog forskud på næste dag ved at udskifte plastickortene i vægkalenderen og lægge friske forsyninger af bankens tændstikæsker frem på skranken. På det lave bord forrest i lokalet, hvor kunderne satte sig for at udfylde formularer eller vente, opdagede han at der var opstået et syndigt rod. Rejsebureauernes brochurer, som blev lagt frem her, lå hulter til bulter mellem formularer som hørte hjemme i hver sin holder af gennemsigtig plastic. Han satte sig ved bordet og gav sig til at bringe orden i tingene.

På brochurernes forsider var der farvebilleder af badende eller solbadende brune mennesker. Hvidgult sand, en utroværdig blå himmel. Palmer, små serveringstelte, en kolossal synkende Middelhavssol. Han lagde brochurerne i en ordentlig bunke og trak ubenyttede formularer frem mellem dem. De fleste var pæne nok til at kunne lægges på plads i holderne. Indbetaling på checkkonto, Indbetaling på bankbog, Udbetaling på bankbog. Men enkelte var for krøllede i kanterne og skulle smides væk. Den nye type formularer krævede ikke længere, at man først lagde et stykke carbonpapir imellem. Carbonpapiret var – skjult – indbygget i forreste arks bagside. I dagens løb fik Borck uvægerligt én i hænde, hvor gennemslaget var ulæseligt fordi nogen havde brugt en formular som underlag til at skrive noget helt andet. Man kunne tit ikke se noget på den talon, som havnede i hans egen kasse. Men på gennemslaget, som blev stemplet og som kunden fik med sig, var der skriblet de besynderligste tal og beregninger, og kunderne beklagede sig, fordi de ikke længere kunne læse deres egne cifre. Borck havde gjort det til en vane at kigge disse ødelagte taloner ud og få dem fjernet.

Han havde netop fået øje på én, lagt hen over en brun pige i en hvid frotté-soldragt. Papiret bar mærker af, at nogen havde brugt det som underlag og skrevet med usædvanlig stor fingerkraft. Ikke, som almindeligvis, tal, men bogstaver, et par sætninger.

Han var ved at krølle talon’en sammen, men gav som ofte før efter for en nysgerrighed efter at læse, hvad nogen havde skrevet og måske ikke tænkt sig andre skulle læse. Han foldede distræt formularen ud og betragtede den spinkle blå skrift, der gik på skrå hen over Kontohaverens navn, Reg. nr. og Konto nr. Det varede et stykke tid før det gik op for ham, hvad han læste.

Ordene var skrevet med blokbogstaver. Store, omhyggelige, barnlige eller måske bare helt upersonlige, blokbogstaver. På skrå, hen over de stiplede linier, hvor kontohaveren skulle have skrevet sit navn og nummeret på sin checkkonto, læste Borck:

DET ER EN REVOLVER JEG HAR I LOMMEN. UDLEVER STRAKS UDEN AT VÆKKE OPSIGT KASSEBEHOLDNINGEN

Uden umiddelbart at forbinde nogen klar mening med ordene, læste Borck de to sætninger et par gange. Den ukendte skribent havde omhyggeligt sat et punktum mellem de to sætninger, men intet punktum til afslutning. Han havde tilsyneladende givet sig tid til hvert enkelt bogstav, for eksempel var hver af de tre g’er omhyggeligt udstyret med en lille nedstreg. Det virkede som om han havde øvet sig på bogstaverne.

Fra butikstorvet kom lyden af flere bilhorn, et signal om at udkørslen var ved at stoppe til, torvet ved at lukke sig som en fælde om de biler, der stadig frit kunne strømme ind, men som ingen parkeringsplads kunne finde og som blev ledet direkte tilbage i den prop af vogne, som satte sig stadig fastere på udkørslens smalleste sted.

Borck rystede let på hovedet, som om det i sig selv ville få ordene til at give en bedre mening. Han foldede formularen sammen igen og betragtede dens forside, hvor han først havde fået øje på de fordybninger i papiret, der røbede, at det havde været brugt til underlag. Nu han havde læst de to sætninger i gennemslag, kunne han også læse dem som konturer i papiret. Skribenten havde brugt kræfter, han måtte have skrevet sætningerne på et ganske tyndt stykke papir. Borck gav sig til at lede efter det på bordet, men det var der ikke.

Han så sig om i lokalet, i den helt ulogiske tanke, at det kunne være de andre, at det kunne være en spøg, at nogen betragtede ham. Han kastede også et blik ud over torvet. Ingen. Ingen betragtede ham. De morede sig af og til over ham, lo nogen gange samtidig af noget han ikke forstod og som de først forklarede ham bagefter.

Men hvordan kunne de have forudset, at han åbnede denne talon og læste hvad der var kommet til at stå på den? Ingen havde kunnet forudse det. Ingen kunne have forudset, at disse to sætninger skulle blive læst. Ingen kendte, så vidt han vidste, hans vane med at rydde op, når han var blevet den sidste.

Han foldede endnu en gang talonen ud og læste ordene i det tydelige blå gennemslag. Det slog ham på ny med hvilken kraft det enlige punktum var boret i papiret. Så krøllede han det sammen fordi det ingen mening gav; fordi det måtte have en eller anden forklaring, som bare aldrig ville komme ham i hænde. En kunde der havde ventet og måske halvt i distraktion fordrevet tiden med at skrive hvad der faldt ham ind? Måske.

Han samlede de kasserede formularer og bar dem bagud i lokalet, hvor han havde stuvet papirkurvene sammen. Så så han sig en sidste gang om, slukkede lysstofrørene i loftet og låsede sig bagud af banken, ud i trappegangen. Et øjeblik efter stod han på butikstorvet og trak vejret dybt ind.

Butikstorvet bestod af tre længer, i den ene lå blandt andet banken, den modsatte var biograf. Langs med den tredje, som forbandt de andre to, løb én loggia, som fra slutningen af november havde været pyntet med granguirlander og lys. Midt på torvet solgte to midaldrende mænd med studenterhuer juletræer. Torvets fjerde side var åben og gav udsigt over sletten med motorvejen, der arbejdede sig op mod og forbi torvet – på dette tidspunkt markeret af en ubrudt række billygter. På den anden side af motorvejen dukkede skinnebussen som en Set. Hansorm frem af skoven og snoede sig hen mod den lille endestation. Han gik hjem. Han passerede torvets udkørsel og tænkte, at julehandelen i år skabte endnu mere trafikkaos end den havde gjort sidste år. Kulden syntes på én gang at dæmpe alle lyde og gøre de lyde, der kom langt borte fra, tydelige. Skinnebussen raslede ind på stationen, bilerne gled forbi Borck med en dæmpet, slikkende lyd. Han følte med ét en uforklarlig opstemthed. Den kolde luft lugtede af benzin og noget mere, noget som prikkede i næsen og svælget. Fliserne foran ham skinnede fugtigt, han lyttede til den lille præcise lyd fra sine egne hæle. Verden forekom ham åben og fuld af muligheder, skønt han intet havde for eller måske netop derfor. Et ord meldte sig: forandring. Han vidste ikke, hvad det skulle betyde, men forbandt det med det første chok af kold luft, han havde trukket ned i lungerne uden for banken.

Han gik langs strømpefabrikken, der var ved at være tømt for fabrikspiger, og passerede – lidt langsommere Volvoforhandleren, hvis oplyste salgslokale kunne ses helt nede fra motorvejen og altid mindede ham om et akvarium. En ny model var skudt frem foran de andre, kun til at skelne takket være den gule tågelygte, fjernprojektøren og det lille GT-skilt ved benzindækslet. Noget tiltalte Borck ved tanken om en vogn, som til forveksling ligner alle andre, men som kan skyde fra dem når som helst det passer dens ejer.

Stearinlysfabrikken spredte en duft af slukket juletræ over byen. Borck syntes duften fulgte ham op gennem opgangen og først forlod ham, da han låste sig ind. En ny duft: Rengøringskonen havde været der.

– Den aften, mens han sad på gulvet foran den lille sydende højfjeldssol, vendte billedet af de to sætninger på skrå hen over talonen flere gange tilbage. Mod de blodrøde lukkede øjenlåg så han bogstaverne foran sig, det barnligt korrekte G med nedstregen, det borede punktum mellem sætningerne. Han stod i køkkenet, svøbt i et lavendelblåt håndklæde mærket Hotel Iberia, varmede glasset han skulle hælde sin godnat-porter op i, og tænkte på papiret, som nu lå sammenkrøllet i en papirkurv og ville blive ført bort af rengøringskonerne før han selv vendte tilbage til banken næste morgen klokken ni. Som en kuriositet, tænkte han, som en kuriositet burde han have beholdt det. Han redte sin seng i opholdsstuens alkove mens han nippede til glasset. Langsomt bredte den døsighed sig i kroppen, som fortalte ham at han ville kunne sove.

Han slukkede i køkkenet og kastede et blik ned mod gadekæret og over mod børnehjemmet mellem de nøgne træer, før han trak for. Forandring, tænkte han, og rystede lidt af kulde fordi rengøringskonen havde lukket for køkkenets varmeapparat.

I sengen, lige før han sov, så han endnu en gang de barnagtige blokbogstaver for sig; han undrede sig over, at tanken om dem fik ham til at føle noget, der til forveksling lignede lykke.

2

Bankens alarmsirene sad bag et lille gitter på fronten ud til butikstorvet. Hver morgen et par minutter over ni blev den prøvet af bestyreren. Der var i alt fire fodkontakter til alarmen i banken, bestyreren betjente en femte vægkontakt inde i sit eget kontor bag glasvæggene. Prøve-hylet var så kortvarigt, at de andre op på dagen kunne komme i tvivl om, hvorvidt de havde hørt det den morgen eller ej. Ude på torvet vendte ingen sig efter lyden, måske fordi man havde vænnet sig til den, måske fordi man forvekslede den med et bilhorn eller en af fabrikkernes fløjter.

Ingen i banken havde nogen sinde hørt hvordan det lød, når sirenen fik lov til at blive ved med at hyle. I bestyrerens ferie havde man et par gange glemt at afprøve den om morgenen. Det betød ingenting. Det var slået fast, at sirenen ikke måtte bruges. Eller rettere: At den først måtte bruges mod bevæbnede bankrøvere, når de var godt ude af lokalet.

Borck sad allerede på sin plads ved kassen, da det afsnuppede hyl tilkendegav, at alarmsirenen endnu en gang var blevet prøvet og fundet i orden. Som altid trak lyden hans blik ned til fodkontakten, som højre fod kun ville kunne nå, hvis han synligt rykkede lidt fremover på stolen og strakte foden.

Han var vågnet tidligt efter en nats urolige drømme med plagsom endevending af nogle få, ens billeder, som han nu havde glemt. Straks han lå med åbne øjne vidste han, at han burde sikre sig talonen med de barnlige blokbogstaver. Hvad de end måtte betyde tilhørte de ham.

Han var kommet til banken lidt over syv og havde låst sig indtil rengøringspersonalet. Papirkurvene havde allerede været tømt.

Bestyreren – Cordelius – kom ud af sit glaskontor og gjorde et tegn til Borck; sammen gik de ad trappen ned til kælderen, Cordelius et par trin foran Borck.

Cordelius var en rank, mørk mand, høj, med kraftig hage og kraftige briller; på hans bord lå en lille batterishaver ofte fremme, men skønt han regelmæssigt barberede sig efter frokost, var hagen og overlæben altid mørk af et skæg, som maskinens skæresæt ikke kunne forfølge dybt nok op i porerne. Velklædte, velduftende Cordelius var kun fire år ældre end Borck, enogfyrre, og begyndte så småt at se ud som den yngste af de to; han var blandt de yngste bestyrere, og hurtigt på vej mod større banker nærmere byen.

Borck havde undernøglen til boxene, som kun kunne åbnes af to i fællesskab. Åbningen, havde rituel karakter; skønt det ikke var nødvendigt drejede de altid deres nøgler samtidig.

– Må jeg have lov til at sige, sagde Cordelius, at jeg synes vi har for meget oppe i kassen i disse dage.

– Det er torsdag, svarede Borck.

– Jo, men i det hele taget.

– Herregud, det er jul. De ved selv hvordan –

– Ja, jeg siger det også bare i al almindelighed. Hvordan endte vi i går?

– Hundrede-et-par-og-halvfjerds.

– Ja, det er altså for meget.

Borck svarede ikke; de låste igen samtidig efter sig og begyndte opstigningen.

– Der blir tryk på i dag, sagde Cordelius med netop så bevidst en ny stemme, at det ikke virkede udglattende, men tværtimod som en forlængelse af irettesættelsen. Borck tænkte på, at han hverken havde spist morgenmad eller fået madpakke med. Den blå blikkasse til seks stykker og hårdkogt æg lå tom oppe i hans mappe. Det var den samme han havde brugt i skolen for længe siden; diagonalt hen over den, i forgyldt skriveskrift, stod Velbekomme!

De sidste minutter før banken åbnede stod eller sad alle parat ved deres pladser. Fra sin fremskudte stilling i lokalets ene side, overskuede Borck de andre. Over for ham, i glasburet, sad Cordelius allerede bøjet over sit bord; fra en thermokande hældte han kaffe op uden at se på koppen. Ved skranken modsat Borck var assistenten, Miriam Levin, ved at sætte de nye obligationslister ind i mappen. Nede i bunden af lokalet, langs skrankens bredside, førte de to elever, Simonsen og Berg, en dæmpet samtale i stedet for at bringe deres ting i orden. Simonsen og Berg var som dag og nat: Simonsen, altid rød og svedende, måtte ustandselig tælle forfra fordi sedlerne klæbede til hans fingre. Berg tegnede til en ny Cordelius; når han passerede frøken Levin – Miriam for Borck, siden han for et år siden havde haft en kort affære med hende – lagde han automatisk en hånd på hendes nakke eller lod velovervejet deres hofter stryge mod hinanden; Borck vidste de havde en affære; Simonsens våde hånd ville have plettet hendes altid nyvaskede, nystrøgne hvide krave.

Halv ti. Simonsen kom frem for at dreje persiennen i det store vindue og låse døren op – alle kedelige eller bare ligegyldige pligter blev overdraget ham af Berg.

– Nissen! råbte Berg efter ham, da han havde drejet persiennen og det mælkede morgenlys over butikstorvet var blevet synligt. Simonsen tændte kontakten ved væggen og de hørte alle fire i lokalet, hvorledes motoren satte i gang med sin savende lyd, der drev nissens hovede frem og tilbage i tilfredse nik mens han betragtede de forgyldte mønter, som trillede ud af hans overflødighedshorn.

Det sidste øjeblik før rullegardinet i døren blev trukket op og den blev åbnet fik altid Borck til at tænke på en scene, hvor skuespillerne venter tæppet skal gå. De memorerer deres første replikker, gennemtænker den rolle de skal spille, overvejer hvilket publikum de skal spille for denne gang. Roller? Publikum? Parallellen holdt ikke ret langt. Simonsen åbnede døren, et par kunder havde ventet bag rullegardinet og styrede mod kassen. Fra den åbne dør kom et pust af rå morgenluft; i løbet af et øjeblik var han midt i dagens rutine.

Mens han ekspederede på rygmarven – indbetalinger af forrige aftens julehandel – var hans tanker ved papiret på bordet, aftenen før. Man kunne fortælle om det til de andre, men de ville ikke tro ham. De ville påstå han selv havde skrevet det, de ville ikke høre hans forklaringer til ende om, hvordan han havde fundet det. Borck, De er fantast! ville Berg afbryde ham og gå tilbage til sit arbejde. Simonsen ville tøve et øjeblik endnu med sit fårede grin, før han traskede efter Berg. Miriam? Borck betragtede hende tværs over lokalet. Hun talte i telefon, kinden klemte telefonen ned mod skulderen. Hendes reaktion? Noget med at smile bredt – ethvert smil fra hende var en slags flirt, en intimitet – og hviske noget som: Flemming, du er i livsfare!

Kunderne kom ind i banken, missede mod det stærke kunstlys. Nogen kom straks frem mod ham, kendte eller ukendte ansigter, hænder søgte mod inderlommerne og dukkede frem med tegnebøger. Nogen slog sig ned ved det lave bord foran vinduet, skrev rutineret eller tøvende hen over de fremlagte blanketter, rejste sig og stillede sig i køen med papirerne i den ene hånd, mens den anden søgte mere varme i lommen. Borck skævede mod uret; tyve minutter i ti.

Sedler og checks passerede hans hænder. Julehandel, store beløb. Mens han talte var blikket koncentreret om det punkt, hvor pege- og tommelfinger pressede mod seddelbundtet fra hver sin side og fik hjørnet af hver seddel til at glide et par millimeter som kontrol. Kassen voksede støt.

Han havde tre skuffer foran sig: Mønter i den øverste, sedler i den næste, den tredje tom. Ved siden af hans stol stod mappen med hans pibe, tobak, madkasse, reservelommetørklæde. Ud på formiddagen opstod der lange pauser i ekspeditionen, og han stirrede formålsløst frem for sig, mens han lyttede til motoren der med en lyd som om den var på nippet til at give op trak nissens hovede frem og tilbage i vinduet ud til torvet.

Lidt over middag kom en af pigerne fra butikstorvets supermarked ind i banken. Nogen holdt døren for hende, hun havde en bakke med seks papkrus dampende gløgg mellem hænderne. Supermarkedet serverede gløgg til alle kunder den sidste uge før jul og der var tradition for dette besøg i banken inden eftermiddagstravlheden begyndte.

Mens han tyggede sine rosiner lyttede Borck til pigen, der fik en snak med Berg og Simonsen.

– Nej, de har aldrig været studenter, sagde hun. Der er for resten heller ikke de samme som sidste år.

– Og så har I fået julemand, sagde Berg.

– Ja, og er det nu ikke tosset, ikke ét ord har vi hørt fra ledelsen. Er det ikke skørt? jeg mener, det koster da ikke noget at gribe en telefon, og sige, sådan og sådan, vi sender en julemand med et skilt om tombolaen og denne her gløgg. Men det er det samme hele vejen igennem, pludselig er det sket, en morgen er varevognen simpelt hen væk, og vi skal ikke bringe ud længere, basta. Det er som om vi slet ingen kontakt har til ledelsen mere. Har I kigget rigtigt på ham?

– We only have eyes for you, svarede Berg.

– Han er så ung. Tænk, jeg bød ham et glas gløgg, men han skulle ikke ha, det var dårligt nok han kunne svare. Ved I hvad jeg tror?

Der kom kunder, den første der skulle hente lønpenge.

– Jeg tror han er bange for børn. Er det ikke skørt? Ledelsen sender os en julemand, der kunne ha været min lillebror og er bange for børn!

Borck havde mistet tællingen med et bundt femhundredekronesedler og måtte begynde forfra. Da pigen havde samlet bægrene og var gået, duftede banken en tid af gløgg, og nye kunder stod et øjeblik i døren og snusede.

Klokken et læste han kassemaskinen af og overlod den for en halv times frokostpause til Cordelius. Da han havde glemt sin madpakke bestemte han sig for butikstorvets pølsevogn.

Foran banken stod han et øjeblik for at se sig om. Han havde haft en følelse af at blive betragtet hele formiddagen, ude i det fri blev følelsen stærkere endnu. Foran banken holdt en enkelt ledig taxa; chaufføren sad ved rattet og læste en frokostavis. Borck stillede sig selv et spørgsmål, som havde kørt i hovedet hele formiddagen: Hvordan ville du selv gøre det?

Foran taxaen holdt en motorcykel. Borck havde fået øje på den straks, han trådte ud af banken og i forbifarten tænkt, den måtte være kold at køre på denne årstid. Hans blik søgte tilbage til den, fordi han følte det krævedes.

Der var noget særligt ved motorcyklen. Det gik langsomt op for ham, hvad det særlige var: Den havde svenske nummerplader. Han følte sit hjerte slå meget fast og tydeligt i brystkassen, mens han gik hen mod den.

Tændingsnøglen sad på plads, kickstarteren var foldet ud; skønt Borck ikke havde noget at frygte passerede han motorcyklen uden at sætte farten ned og indfangede kun de to kendsgerninger i et sideblik. Han standsede og overskuede igen butikstorvet, mens han memorerede tallene på nummepladen og sagde til sig selv: Du er ved at blive lidt tosset. Så skråede han over til de to mænd med studenterhuer omgivet af juletræer.

Han lod som om han studerede træerne; gennem de våde grangrene fik han nu og da et glimt af de to ansigter. Svindelen med studenterhuerne var så åbenlys, at … han gjorde ikke tanken færdig.

– Var der noget bestemt De søgte? spurgte den ene af mændene, da han havde været forbi alle træerne.

– Jeg kigger bare, svarede han. Det forkom ham at begge mændene så efter ham, da han skråede over mod den granpyntede loggia. Her var pølsevognen. Noget nærmere torvets udkørsel – hvor trafikproppen på ny var ved at dannes – stod julemanden foran supermarkedet. Borck købte to pølser, spiste den ene ved vognen og begyndte at spadsere ned gennem loggiaen med den anden i hånden.

Julemanden bar en rød frakke i et kraftigt stof, der kunne ligne militært klæde. Under frakken stak almindelige grå bukser frem, julemanden gik med brune sko. Frakken var ikke knappet, men blev holdt sammen om livet med et bælte af frotté i en forkert rød farve – bæltet kunne se ud til at stamme fra en badekåbe, Frakkens skøder og ærmer var forsynet med en kant af vat-lignende materiale, som var blevet duppet pletvis med sort farve for at ligne hermelin. Julemandens hue var en almindelig strikket rød tophue uden pelskant. Frakkens lukning i halsen skjultes af et meget stort blå-hvidt nylonskæg, der var så bredt, at det kunne ses direkte bagfra idet Borck passerede julemanden. Borck gik et godt stykke videre før han drejede ud på selve torvet og igen passerede, så han nu kunne studere julemanden forfra.

Julemanden holdt i højre hånd et skilt på en stav. På skiltet stod: BESØG BUTIKSTORVETS SUPERMARKED. JULETILBUD. TOMBOLA. GLØGG TIL DE VOKSNE, TYGGEGUMMI TIL BØRNENE

Borck var standset foran ham. Han følte, at en ny ændring af hans kurs krævede en forklaring og lod som om han studerede sit ur og derpå fik travlt. Han gik direkte mod julemanden og drejede først uden om da han var totre meter fra ham. Han gik rask til og så først op, da han var så nær på som han ville komme.

Julemanden var, som pigen fra supermarkedet havde sagt, forbløffende ung. Nylonskægget skjulte delvis underansigtet. Julemanden var på højde med Borck. Under tophuen anede Borck et blond kort hår som hans eget. På begge hænder bar julemanden tynde glacéhandsker. Det slog Borck, at den anden måske så en smule forstyrret ud. Øjnene var unaturligt store og klare, og pletterne på hans kinder lignede ikke sminke. Du kan selv være forstyrret, tænkte Borck, da han igen uset kunne betragte julemanden bagfra.

Én ting var klart: manden frøs. Han stampede skiftevis den ene og den anden hæl i jorden og bankede med mellemrum knæene mod hinanden. I den hånd, som ikke fattede om skiltet, holdt han en klokke. Af og til fik hans bevægelser for at holde varmen klokken til at kime svagt. Et par børn passerede julemanden og grinede til ham. Det så bagfra ud som om julemanden prøvede at undgå deres blikke.

Det forekom Borck, at han havde overset noget. Han burde gå forbi julemanden igen og indhente det, han havde forsømt. Han spiste sin pølse op, smed papiret i kurven foran supermarkedet, og så på sit ur – otte minutter igen af frokostpausen – og slog en ny og lidt større cirkel omkring julemanden.

Da han drejede sig og så mod ham, vidste han straks hvad det var han havde forsømt at studere første gang. Det var skiltet med de håndmalede blokbogstaver.

Et øjeblik kunne Borck slet ikke flytte sig, mens han med hamrende hjerte betragtede nedstregerne i de tre omhyggeligt malede G’er i ordet GLØGG.

3

Idet han satte sig på plads ved kassen tænkte han hurtigere end han huskede at have tænkt på noget andet tidspunkt i sit liv. Mens han tænkte kom julemanden ind i banken.

Borck så julemanden i døren tværs gennem de forgyldte spejlvendte skriveskrift-bogstaver over hans luge. Bag sig, hørte han Berg begynde: Når man taler om solen … Og han hørte Miriam svare: Selv en julemand kan vel få brug for at … Borck opfattede hverken slutningen af den ene eller den anden sætning.

Han betragtede tingene foran sig. Kasseapparatet, guldbogstaverne, sine hænder, kuglepennen han brugte til at signere med. Sit ur på håndleddet, tyve minutter i to. Stemplerne, stempelpuden. På én gang var det alt sammen virkeligt. Pulsen i hans hals og tindinger bankede nu, nu, nu. De tanker, som havde hvirvlet gennem hans hovede, standsede og var betydningsløse. I stedet meldte sig tre nye: De andre ved ingenting. Alt kan ske, og jeg bestemmer selv. Måske er jeg ved at blive skør.

… så skinner den. … at gå i banken. Enderne på de to sætninger nåede ham. Han opfattede, at de andre lo. Han opfattede, at sekundviseren på hans ur havde flyttet sig forbi sekstallet i urets bund. Julemanden var blevet stående præcis så længe inden for døren, nu gik han frem til det runde bord ved vinduet og gav sig til at skrive. Borck følte blodet der dunkede bag øjnene var ved at gøre ham blind. Julemanden var den eneste kunde i banken. De andre havde talt netop så højt, at også julemanden – den unge julemand med de klare øjne og røde kinder – måtte have hørt dem. Julemanden smilede ikke. Han greb kuglepennen der med en kæde var fæstnet til en holder midt på bordet – for at den ikke skulle fjernes, banken sikrede sig mod tyveri af kuglepenne, fór det gennem Borcks hovede – han bøjede sig frem over bordet uden at smile, placerede et stykke papir, der på afstand lignede Kontantudbetaling mod check, på et stykke af bordet han havde ryddet.

Sekundviseren passerede tolvtallet og arbejdede sig støt ned mod sekstallet igen. Borck opdagede, at han havde løftet sin fod. Han flyttede øjnene så meget, at han, uden at julemanden forsvandt fra hans synsfelt, i det yderste slørede felt af det, i tusmørket under skranken, skimtede kontakten. Han kunne bøje sig frem og trykke nu, men han gjorde det ikke. Han hørte de andre le ad noget mere, der var blevet sagt om julemanden i banken, og følte sig langt fra dem. Bag julemanden, bag bankens rude, så han at lysene i torvets juletræ var blevet tændt. Borck satte igen forsigtigt sin fod mod gulvet under stolen, idet han tænkte: Det må være første gang i dag banken er tom for kunder. Hvorfor trækker han tiden ud og skriver sedlen her? Hvorfor har han ikke skrevet den på forhånd? Hvad ville jeg selv have gjort?

Han kunne føle pulsen på sin hals og tænkte den anden ville kunne se den idet han nærmede sig. Han prøvede på ny at løfte foden og følte, at han ikke længere kunne. Han så et glimt af sig selv på vej ned ad en bakke på en cykel, hvis bremser af en eller anden grund ikke virker – hvornår havde det været? Han tænkte på at sige noget, noget enkelt, Miriam? Og han vidste, at han ikke måtte. Julemanden skubbede langsomt stolen tilbage for at rejse sig.

Bag ham gik døren op og et barn kom ind i banken. Barnet puffede til døren med begge hænder, holdt den åben med begge hænder indtil en let træk i lokalet fik et par løse papirer på det runde bord ved vinduet til at flagre. Julemanden så fra papirerne hen mod døren. Han havde rejst sig og stod med et stykke papir i venstre hånd, højre var dykket ned i koftens højre lomme. Borck så han betragtede drengen et øjeblik. Så så Borck ham vende drengen ryggen og komme direkte hen mod sig med sedlen i venstre hånd løftet op i brysthøjde.

– Dav julemand, råbte drengen.

Julemanden vendte sig, tøvede et øjeblik, sagde meget dæmpet dav til drengen, med en uventet dyb stemme.

– Mor, råbte drengen ud gennem døren han holdt åben med begge hænder, mor, julemanden skulle osse i banken!

Julemanden var gået endnu et skridt frem mod Borck. Han hævede blikket og deres øjne mødtes. Så nær på så han endnu yngre ud end Borck havde regnet med; på hans hals bag kanten af det blålige nylonskæg kom en bankende blå pulsåre til syne. Borck følte at hans egen halspulsåre måtte stå frem på nøjagtig samme måde.

I baggrunden af Borcks synsfelt slap drengen døren med den ene hånd og råbte ud i kulden: Mor! Mor! julemanden rømmede sig med den dybe stemme de allerede havde hørt og ville række sedlen i sin venstre hånd frem mod Borck, da lyden af drengens hurtige trin over gulvet fik ham til at standse.

– Julemand, julemand.

Drengen havde grebet fat i julemandens kofte. Det var en køn lille dreng med blondt hår og en blå frakke med sort fløjlskrave. Drengen havde blanke sorte sko på. Borck betragtede de små sorte sko ved siden af julemandens brune; på overlæderet af julemandens venstre sko så han et slidmærke dybt ned i selve det billige, farveløse læder, der mindede ham om noget: Hvordan fik man netop dét mærke netop dér på venstre fod?

– Julemand, jeg ønsker mig et rumskib og en Beatleskasket.

Julemanden så ned på drengen; der var ikke antydningen af et smil i hans ansigt, da han med sin unaturlige dybe stemme svarede: Gør du det, min ven?

– Får jeg et rumskib? råbte drengen og rev i koften.

– Ja, svarede julemanden. Borck hørte de andre le og vidste han selv smilede lige så lidt som julemanden.

– Får jeg et rumskib? Julemand, hvad har du i lommen? Har du et rumskib i lommen, julemand?

Julemanden rev pludselig koften til sig så drengen mistede sit tag i den. Borck opfattede, at de andre som havde leet holdt op med at le.

– Har du et rumskib i lommen? råbte drengen med en høj skinger stemme, som var ved at slå over.

– Nej, svarede julemanden. Drengen løb rundt om ham og prøvede at få fat i koften fra den anden side.

– Får jeg et rumskib og en Beatleskasket og en Kendukke og et Matador-spil?

– Ja, svarede julemanden.

– Får jeg det hele?

– Du får det hele.

– Alt hvad jeg ønsker mig?

– Alt hvad du ønsker dig.

Julemanden vendte sig som om emnet nu måtte være udtømt og betragtede sedlen han endnu holdt i venstre hånd. En kvinde i en kort sort pelskåbe var dukket op i bankens dør.

– Percy! sagde hun henne fra døren.

– Mor, råbte drengen uden at flytte sig. Mor, julemanden siger jeg får alt hvad jeg ønsker mig.

– Det er vist en flink julemand, hørte Borck Cordelius sige. Kvinden i pelskåben smilede i Cordelius’ retning før hun satte sig ved bordet.

– Percy, sagde hun, idet hun satte sig, du må ikke plage julemanden, vel?

– Alt hvad jeg ønsker mig? spurgte drengen igen og løb om på den side af julemanden, hvor hånden var gemt i koftens lomme og julemanden kunne kun værge for sig ved at give drengen et blidt skub med hoften, som fik moderen til at se op.

– Percy! råbte hun uden strenghed.

– Julemanden har min rumstation i lommen, råbte drengen og så trods alt en smule forskrækket op på julemanden, der havde puffet ham fra sig.

– Det kan vist ikke passe, sagde moderen, men blev ved med at se i retning af kassen og Borck i stedet for at skrive.

For anden gang så Borck og julemanden hinanden i øjnene. Som en forsinket reaktion på noget han havde tænkt tidligere løb ordet motorcykel Borck gennem hovedet. Gear-pedal, første ned, løfter til frigear og videre, andet, tredje, fjerde. Sådan så din egen venstre sko ud engang. Han så julemanden trække hånden med seddelen til sig, idet drengen på ny gik til angreb mod hans bulende koftelomme.

– Percy! råbte moderen, rejste sig brat og kom frem mod kassen. Hun var en smuk, velplejet kvinde med solbrændt ansigtshud og et rødligt hår redt stramt sammen under en skildpaddekam.

– Jeg har …

Julemandens blik fastholdt Borcks, samtidig med at venstre hånd forsvandt med seddelen i venstre koftelomme og højre dukkede op af højre koftelomme og blev brugt til at holde barnet på afstand. Der kom to nye kunder ind i banken.

– Jeg har … jeg idiot har glemt at få … penge med, min tegnebog … jeg kommer igen … hvor kan man dog være dum …

Borck nikkede. Julemanden betragtede stadig Borck.

– Tænk at glemme … tænk en gang …

Borck betragtede venstre koftelomme; på stoffet kunne han se hvorledes hånden krøllede papiret sammen. Julemanden vendte sig brat og gik ud af banken.

Som noget umådelig fjernt opfattede Borck, at de andre lo; at moderen holdt igen i den ophidsede dreng der råbte en rumstation, en rumstation; og at julemanden forsvandt ud på torvet mellem et par blanke biler.

4

Borck ekspederede med tranceagtig hurtighed kvinden og de efterfølgende tre kunder. Så krydsede han gulvet, skønt nye kunder var på vej mod kassen, og bankede på glasset ind til Cordelius. Han kunne straks mærke, han ikke blev troet og følte sig som skoledrengen, som selv har skrevet sin sygeseddel.

– Nej, gå endelig hvis det er så galt, sagde Cordelius og så omtrent så uoverbevist ud som han kunne.

– Jeg har prøvet at tage et par piller, men det er kun blevet værre og værre.

– Selvfølgelig klarer vi det. Jeg tar den selv. Er det noget De tit har, migræne?

– Et par gange her på det sidste.

Borck støttede med en hånd til Cordelius’ skrivebord. Hans ben var begyndt at ryste så stærkt, at knæene gik mod hinanden.

– De ser virkelig sløj ud.

De regnede hurtigt kassen af, et øjeblik efter stod Borck i trappegangen med dens glasdøre til torvet. For anden gang kom julemanden direkte imod ham.

Borck drejede sig hurtigt og studerede en tavle over lægerne, sagføreren, damefrisøren og taxaselskabet på bygningens første sal. Han hørte julemandens trin op ad trappen. På tavlen stod også: Garderobe, toilet.

Borck gik ud på torvet. Netop som han trådte ud begyndte et par våde snekorn at falde. De første smeltede da de nåede asfalten, et par af de næste blev liggende så længe han så på dem.

Han passerede motorcyklen, der stadig stod med nøglen i tændingen. Han ville ikke forbi bankens vindue, så de kunne se han ikke gik direkte hjem, men standsede ud for renseriet, i hvis vindue fjer hvirvledes op som sne. Bag ham mærkede han at det rigtige snevejr tog til i styrke; ved kornenes tæthed svækkedes dagslyset. Den våde luft lugtede foruden af benzin af lyngsletten, som lå mellem butikstorvet og skoven; snefaldet dæmpede straks lyden af biler der gled forbi.

Julemanden havde haft både skiltet og klokken med sig da han gik mod Borck. Borck kendte bygningen godt nok til at vide, at den ingen bagudgang havde. Da han havde ventet cirka fem minutter kom en ung mand, blond som han selv, omtrent af hans egen højde, ud af opgangen med en taske over skulderen, blå vindjakke og plusfours. De brune sko var de samme. Borck havde atter vendt sig mod fjerrenseriets vindue, men opfattede ved et sideblik nedad slidmærket i venstre skos overlæder. Han hørte en motorcykel bag sig springe til ved første tråd.

Han drejede sig og så motorcyklen som det eneste køretøj uhindret passere den begyndende trafikprop oppe ved butikstorvets indkørsel. Han gav sig til at løbe så stærkt han kunne; Proppen bremsede alligevel motorcyklistens fart lidt; Borck var næsten fremme før den anden kunne dreje til venstre og køre op mod broen over motorvejen.

Borck fortsatte i løb. Han nåede broens top netop i tide til at se motorcyklisten dreje til venstre igen, denne gang ned ad den smalle vej, som krydsede skinnebussens bane og endte blindt ved campingpladsen. Borck kendte denne vej fra korte søndags-spadsereture om sommeren. Sveden drev ned over ham og han måtte slå over i rask gang.

Under Borck passerede motorvejens foreløbig ret spredte trafik forbi; snekornene havde lagt sig på en lastbils presenning; bilerne begyndte at trække spor efter sig, som hurtigt slettedes igen. Borck passerede skinnebussens endestation og nåede frem til det forslåede vejskilt der pegede mod campingpladsen. Han tænkte igen på, at vejen var blind og at motorcyklisten måtte vende tilbage på en eller anden måde, hvis han ikke fortsatte ad skovstier til skinnebussens næste station. Borck blev stående med en hånd om vejskiltet og ventede på at få vejret igen, mens han mærkede de første korn tøsne lægge sig på hans hår.

Et par minutter gik. Rutebilen passerede bag ham, standsede oppe ved broen, satte et par mennesker af, som straks forsvandt, og forsvandt selv. Borck betragtede motorcyklens spor i den våde asfalt til sneen havde dækket det. Han huskede vejen fra om sommeren, campingpladsen som man så den fra motorvejen når man kørte mod byen. Han huskede sin tur derned en varm dag, han var blevet meget tørstig halvvejs. Hvorfor havde den anden valgt en blind vej? For at undersøge om han blev forfulgt? Hvad ventede der for enden af vejen, på den øde campingplads?

Borck efterprøvede hvor meget han kunne huske om julemanden uden dragt og skæg. Han havde set ned, de brune sko var det som stod tydeligst for hans blik. En ret høj mand, blond, mager, ung. Et magert markant ansigt, der også uden skægget og huen havde virket overspændt.

Havde skuldertasken været stor nok til huen og dragten? Og klokken? Stod skiltet stadig oppe i garderoben? Hvorfor den blinde vej? Hvorfor komedien med først at sætte sig ved bordet og udfærdige en indbetalingstalon? Havde de andre i banken gennemskuet, at der var en sammenhæng mellem julemandens afbrudte besøg og Borcks migræne? Stak de nu hovederne sammen – selv den svedende og stammende Simonsen – og lo? Borck spejdede ind i snetykningen hvor motorcyklen var forsvundet. Han mærkede en forkølelse trække op og fik en mistanke om, at hans temperatur måske allerede var en streg eller to over normal.

Han prøvede at huske vejens forløb. Den krydsede skinnebussen og drejede ind i en lille skov, som den først dukkede ud af igen lige før campingpladsen. Til campingpladsen var der vistnok på denne tid af året spærret med en bom.

Han så på sit ur og opdagede, at han måtte have stået ved vejskiltet temmelig længe. Han begyndte at gå ned ad vejen, ind i snetykningen. Lysene var blevet tændt oppe på den store vej over broen, han gik bort fra dem. Sneen havde dæmpet alle lyde, nu blev den liggende, og han hørte ikke længere bilstrømmen fra motorvejen. Det kom bag på ham, at man kunne blive så alene så kort fra banken.

Et rødt lys blinkede forude, skinnebussens overskæring. Et sted i snetykningen hørte han en spinkel advarselsklokke. Han kunne endnu ikke se bussen, men gav sig alligevel til at vente, fordi han i det hele taget ikke vidste om han ville gå denne blinde vej til ende.

Endelig kom skinnebussen ud af skoven, to oplyste vogne, aftentrafikken var begyndt men vognene var alligevel næsten tomme. Han stod tæt ved blinklyset og betragtede de spredte passagerer ved vinduerne; kunne de se ham ude i sneen og undrede de sig over, at nogen havde ærinde på denne sommervej i dag?

Skinnebussen passerede og begyndte at bremse. Lidt endnu blinkede advarselslyset som om der ventedes en bus til; så slukkedes det og efterlod Borck en smule blind på øjnene, som havde været rettet mod de røde blink. Han tøvede et øjeblik endnu før han krydsede skinnerne.

Vejen drejede ind i skoven. Da han havde gået et par hundrede meter under de nøgne træer, hvis grene endnu ikke lod sneen ligge, dukkede et lysskær op foran ham. Han sprang hurtigt til side og bøjede sig sammen mellem et par buske. Bilen kom nærmere og han rettede blikket mod det punkt, hvor han regnede med at kunne aflæse nummerpladerne.

Allerede på afstand kunne han høre det var en totaktsmotor. En D.K.W., en Wartburg, en Saab? Vognen kom hurtigt mod ham, de lange lys var tændt og han kunne intet se, hverken nummerpladerne eller føreren, før den var passeret. Det var først bagfra han var sikker på det var en Saab – en ældre rød model. Nummerpladen var helt dækket af mudder – mudderet så ud som om det omhyggeligt var smurt på for at dække den. Han havde ikke tydeligt set bilens fører gennem bagruden – hans blik havde været vendt mod nummerpladen i ankelhøjde men han mente at have set ikke et, men to mennesker. Det var gået så hurtigt, at han kun var sikker på to ting. Bilens mærke og farven. Og allerede mens han så den passere overskæringen var han ikke mere sikker på, om den ikke lige så godt kunne have været sort eller brun.

Han stod et øjeblik ubeslutsom i snefaldet. Så gik han videre fremad, med blikket fæstnet mod vognens spor – vinterdæk som hans egne – der allerede var ved at slettes af ny sne.

Lige før vejen på ny drejede ud af skoven trak dækkenes spor – hvad der var tilbage af dem – ind i vejsiden og videre tilbage mellem et par træer. Her røbede et rektangulært areal, som kun var skjult af et ganske tyndt lag snekorn, at vognen måtte have holdt. På fire punkter sås dækkets aftryk et stykke dybere ned i den våde skovbund; den måtte have holdt her et stykke tid.

Han så sig om og fik øje på et fodspor. Et stykke borte mellem træerne i fodsporets retning lå et læskur for skovarbejdere. Han anede motorcyklens omrids under halvtaget.

Han gik derhen. Det var samme maskine, han havde ikke taget fejl. Men tændingsnøglen sad ikke længere på sin plads, og kickstarteren var ikke foldet ud. Da han havde forvisset sig så godt han kunne om, at han var helt alene i sneen, åbnede han det lille rum til værktøj og kiggede ind, men der lå kun lidt værktøj og ventilgummi derinde. Han trak sit checkhæfte frem og noterede på en uudfyldt regnskabstalon motorcyklens registreringsnummer og stel-nummer.

Dagens tvivl – om han simpelt hen var ved at blive skør – havde fortaget sig. Han var ikke ved at blive skør. Langsomt begyndte han at gå gennem sneen op mod baneoverskæringen igen.

Den aften, mens han sad med det fyldte glas – porteren forsigtigt hældt op for ikke at skumme, – greb han flere gange ud efter telefonen.

– Miriam? Forstyrrer jeg?

– Faktisk lidt.

– Har du gæster?

– Ja.

Han Hørte musik i baggrunden.

– Der var i virkeligheden ingenting, jeg løber igen.

Lidt efter ringede telefonen, det var hende.

– Var der noget særligt du ville? Vi kan da godt snakke lidt.

– Egentlig ikke, du.

Hun havde skruet ned for musikken, før hun ringede ham op. Da han havde lagt røret sad han et øjeblik og holdt om glasset med begge hænder for at varme det. Mellem de to korte samtaler havde han truffet en beslutning, og han syntes den helt og holdent måtte være hans egen.

Tænk på et tal (Læseprøve)

Anders Bodelsen

© Anders Bodelsen & Gyldendal 1968

Forside: Imperiet

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19511-8

© Anders Bodelsen & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk