Tage Skou-Hansen

Den forbandede utopi

Kritisk prosa fra 70'erne til 90'erne

(Læseprøve)

Gyldendal

INDLEDNING

„Hvis lågen binder, så spark“, sagde Tage Skou-Hansen i november 1957, da Ninka fra Dagens Nyheder skulle interviewe ham på Marievej i Vedbæk. Som 32-årig havde han vakt opsigt med sin debutroman De nøgne træer, og nu ville pressen møde dyret.

Sparket på lågen gjorde så stort indtryk på Ninka at hun begyndte sit interview med det – og så stort indtryk på undertegnede rekrut i Flyvevåbnet at jeg husker det endnu 37 år efter. Skou-Hansen kom med friske erfaringer fra besættelsen og med en ny tone. Litteraturmagister, men også lidt af en århusiansk Humphrey Bogart med knude på cottoncoat-bæltet. Ikke nogen ugift børste som hans helt Holger Mikkelsen, men alligevel. Mikkelsens hidsige råstyrke kommer ikke fra fremmede.

Skou-Hansens første station var Wivels Forlag og tidsskriftet Heretica (1948-53), der blev efterkrigsårenes dominerende litterære miljø. Som nybagt mag. art. begyndte han at skrive i Heretica, fra 1951 blev han forlagskonsulent og redaktør af tidsskriftet sammen med Frank Jæger, og lige som de to ældre studiekammerater fra Århus, Thorkild Bjørnvig og Bjørn Poulsen, var han med til at give det en jysk tone, med inspiration fra højskolen og kritikeren Jens Kruuse.

På afstand kan det undre at det eksklusive og pletvis ufordøjelige tidsskrift fik 3.000 abonnenter. Forklaringen er at det ramte tidsånden. Det var et sidste forsøg på litterær enhedskultur i Danmark, sidste udkald før kulturkløfterne blev for dybe – og før populismen reducerede kunstnere til en bande snyltere med snablen i statskassen. Her smeltede almuekulturens og grundvigianismens rester sammen med eksistensteologi og forsinket udenlandsk modernisme. Her græssede højskolefolk og Tidehvervs-teologer fredeligt sammen med hovedstadsæsteter og moralister fra Dansk Samling. Den landlige Martin A. Hansen fra Salum pr. Lejre gik op i en højere enhed med den aristokratiske bohème Karen Blixen fra Ngong Hills og Rungstedlund.

Det er en anden gåde: hvordan kunne to så forskellige kunstnertyper være i stue sammen? Sandheden er at det kunne de heller ikke, har Skou-Hansen fortalt. Martin A. Hansen mente at Karen Blixens fantasi i virkeligheden var en intrigant intelligens. Hun sagde til gengæld om ham: „Han er så klæg. Kan De ikke sørge for at få ham bagt?“ Skou-Hansen var en af de få der kunne med dem begge – og én af de meget få der turde modsige Baronessen. Med den skulderbredde var han en oplagt redaktør (sammen med Peter P. Rohde), da gruppen fra Wivels Forlag i 1953 overtog Gyldendal og startede tidsskriftet Vindrosen.

Skou-Hansens forfatterskab må forstås ud fra hans basis i modstandsbevægelsen og Heretica. Den fortæller han selv om i dette binds første essays. Men han var også miljøets Rasmus Modsat. Han så ikke Det Onde og Arvesynden som evige, metafysiske vilkår som ingen reformer bider på. Han sagde fra når Hereticas program blev til afpolitisering, selvspejling og forgudelse af kunstneren som overmenneske og kunsten som religionserstatning – en tendens han så fortsat i 60’ernes modernisme. Hans første Heretica-artikel i 1950 var et demonstrativt Forsvar for prosaen, et krav om engagement og praktisk handling. Forbilledet var Henrik Pontoppidan.

Skou-Hansens tredje station, efter Vindrosen, blev ni år som lærer på Askov 1958-67. Dem fortæller han om i „Højskolebilleder“ i sidste afsnit af dette bind. Der blev af gode grunde langt mellem romanerne i denne fase: Dagstjernen (1962), På den anden side (1965) og Hjemkomst (1969). Men højskolen gjorde ham tidligt åben for 60’ernes nyradikalisme og ungdomsoprør, og de tre romaner fører den moralske debat à jour fra „skyld“, „ansvar“ og „offer“ til politisk bevidsthed om konflikterne i vores klassesamfund.

I disse bøger kan man også høre ham bakse med romanformen og fortællerproblemet. Det minder om en Jakobskamp – „jeg slipper dig ikke, før du har velsignet mig“, som Jakob sagde til sin gud i 1. Mosebog. Velsignelsen kom med Tredje halvleg (1971), hvor han genopfandt Holger Mikkelsen som jegfortæller. 26 år efter at Holger tog afsked med Gerda i De nøgne træer fik han efternavn, erhverv og social rod, og som en udviklingsroman i abrupte afsnit fulgte bogen ham på tre knudepunkter: barndommen i 30’rne, studieårene i 40’rne og nutiden i 60’erne, hvor hans vaneliv blev brudt af mødet med den 20 år yngre Bente og hendes søn Bruno.

Det var det radikale frisind og ungdomsoprøret, praktikeren og idealisten, der flyttede sammen, hen over generationskløften. Det var en lovende alliance – også kunstnerisk. Det blev til endnu tre bind om Holger og Bente: sports- og ægteskabsromanen Medløberen (1973) og de politiske romaner Den hårde frugt (1977) og Over stregen (1980), hvor Holger involveres i forsvaret for unge venstreaktivister og til sidst forlader Bente for at blive politisk advokat, bo sammen med aktivisten Eva og installere sig i rollen som den ensomme fighter. Over stregen blev – foreløbig – sidste bind i Mikkelsen-sagaen, og det var med vemod man tog afsked med den charmerende bisse og eminente tidskronikør. Men konfliktstoffet omkring politisk vold gjorde også Skou-Hansen til dramatiker med skuespillene Nedtælling (1978) og Nedenom og hjem (1982).

Han tog springet over i nye fortælleformer med de fire Historier fra Det runde Bord – stambordet i Aarhus Studenterforening 1942, hvorfra kredsen fulgte den sværmeriske Aksel, der meldte sig til tysk krigstjeneste for at få et væsentligt liv. Den anfægtelse – og deres egne liv og gemte længsler – endevender de seks kammerater i Springet (1986), Krukken og stenen (1987), Det andet slag (1989) og Sidste sommer (1991). Disse temaer og den kortromanform Skou-Hansen her nåede frem til, bygget på spring og huller, analyserer han i de første af dette binds essays, og det videreføres i almene ræsonnementer om æstetik og romankunst. Det er det principielle i virkelighedsgengivelsens greb og kunstens hukommelse via sansningen han går på jagt efter hos Milan Kundera, P.O. Enquist, Thorkild Hansen og sig selv.

„Lad os tale om noget virkeligt. Lad os tale om mine personer,“ sagde Balzac. Sådan kan man også diskutere med Skou-Hansens figurer. Hvad der gør Mikkelsen-serien og „Det runde Bord“ til hovedværker i og om efterkrigstiden er at levende menneskers liv er sat ind i det danske samfunds liv, den store og den lille historie. Både formen og niveauet minder om Pontoppidan.

Med Mikkelsen-sagaen udviklede Skou-Hansen en romanform hvor handling smelter sammen med refleksion. Man kan kalde det en idé- eller diskussionsroman, fordi den tit er tung og mættet af sin høje vægtfylde. Men han slipper forbavsende godt fra at indlægge små essays i forløbet: 60’ernes parcelhusrevolution eller fængselsreformer set fra et bilvindue, sædernes udvikling anskuet gennem sengemodeller siden besættelsen. Det er en funktionel romanform, fordi den kan komme ind overalt og opsuge alt – og dog medrivende, tit vittig, fordi fremstillingsformen er intens og sensuel. „Det runde Bord“ er mere lapidarisk, renset for kommenterende stof, men den bruger også skæbner, situationer, huse til at konkretisere hvad der sker på det mentale plan.

Man kan sige at Skou-Hansens romanform begynder i hans talent som kritiker: som en analytiker af litteratur der blev til en analytiker af vores samfund. Den udvikling kan følges i Det midlertidige fællesskab. Kritisk prosa fra 50’erne til 70’erne, som jeg udgav i 1972. Men det er kun halvdelen af hemmeligheden. Den anden halvdel er hans talent som mundtlig fortæller og debattør. Han fik det levende ord ind med højskolemælken, og da han blev fuldtidsforfatter fra 1967, blev foredrag en del af hans levebrød – og en del af hans arbejdsform.

Hans egen udvikling som skribent er et eksempel på hans hovedtemaer: dialektikken mellem eneren og det midlertidige fællesskab, mellem tradition og fornyelse, mellem medløb og modløb. Han ser kunstneren som den uregérlige anarkist der blotter magthaverne, hælder grus i maskineriet og siger folk sandheder. Medløberens risiko er naturligvis opportunismen. Modløberens risiko er misvisningen, den kværulantiske isolation, leden ved fællesskabet. Det er et spørgsmål om balance mellem modet til at sige folk det de ikke kan og vil høre – og evnen til at lytte sig frem til hvad de for øjeblikket er motiveret til at forstå.

Det er dét Skou-Hansen bruger sine folkelige foredrag til: han veksler tanker før han skriver. For den der kan høre græsset gro foregår det centrale når tilhørerne reagerer, stiller spørgsmål, siger imod. Dialogen, selve sproget, slår hul på det skjulte, og processen fortsætter når foredragene bliver revideret, omskrevet til artikler og sætter skred i en roman. Derfor stiller han op til højskolernes efterårsmøder, på gymnasier og til debat med Fremskridtsmanden Kristen Poulsgaard. Derfor bliver en foredragsturné for danskere i Argentina til afklaring af tendenserne i vores samfund – og til en romanfigur: Herman i Sidste sommer. Romanforfatteren har sit iagttagelses- og analyseapparat med når han ser på sport, når han besøger Israel og Sovjet, når han beskriver Valdemar Sejrs Danmark i radioen – og vor tids Danmark i sine essayistiske friser, hvor detaljer samles i synteser. Og omvendt er romananalysen af tyskernes livsfarlige længsel, der sugede Aksel til Østfronten, med når han besøger Tyskland 1990.

Og så er der endnu et incitament: til hans opfattelse af kunstnerrollen hører forpligtelsen til at stille op, når der er brug for én. Som et borgerligt ombud. Da han i 1974 blev medlem af Statens Kunstfonds litterære tremandsudvalg sammen med Sven Møller Kristensen og Per Højholt, gjorde han den forbløffende opdagelse at de ud fra vidt forskellige kriterier kunne nå til samme resultat om godt og skidt, uden at stemme eller handle i porten. Beviset var produktionspræmien på 20.000 kr. til teatergruppen Solvognens julemandsshow, hvor udvalget stod fast og beviste lovens styrke mod en forarget presse og en befippet kulturminister. Der kom også indsigt ud af hans medlemskab af Uddannelsesrådet for de videregående uddannelser (1975-78). De to ombud inspirerede analyser af kvalitetsbegreber og brug af skønlitteratur i undervisningen. De er også med i denne bog.

Da Skou-Hansen i 1971 skiftede spor med Tredje halvleg, sagde han i et radiointerview: „Jeg har lært med denne bog, synes jeg selv, at tænke ud fra mine forudsætninger, og de forudsætninger ligger i 30’rne, og de er mere eller mindre kontant politiske, og nu holder jeg den linje. Jeg går ikke fra den, ligegyldig hvor metafysisk eller astrologisk tiden bliver.“

Han har holdt linjen. Han er en dybt politisk forfatter, men uden at fortrænge den metafysiske nysgerrighed for virkelighedens mirakler og transpersonlige dimensioner, som en kunstner ikke kan fornægte uden at kastrere sig selv. De sider møder man i dette binds essays om K.E. Løgstrup, kristendom og utopier. Han ser sine politiske, sociale og kulturelle temaer fra de samme synsvinkler (og derfor går nogle af hans eksempler igen). Men grundsynet er skiftet afgørende gennem hans 45 år som skribent.

Det midlertidige fællesskab var den første samlede præsentation af Skou-Hansen som kritiker, en kommentar til et af periodens vigtige forfatterskaber og til tiden fra besættelsen og 40’rnes kulturkrise til ungdomsoprøret. Den forbandede utopi er en bog om tiden fra 70’ernes politisering til 90’ernes rådvildhed, om Danmark og Europa i opbrud, om sport og højskoler og parcelhusliv, om kunstens og især romankunstens muligheder, som en central forfatter ser dem. Det fælles tema, den rødglødende tråd i disse 30 essays fra 22 år, er spændingen mellem drømmen om det absolutte, der kan blive til tyranni og lidelse, og den ildesete, men trods alt uundværlige utopi om en bedre verden. Midt i velfærdsstatens og værdiernes krise søger Tage Skou-Hansen nye orienteringspunkter: generobringen af historien, håbet og utopien som forudsætning for mening i tilværelsen. Politikere, kommunalrødder og administratorer burde læse med, hvis de vil vide mere om hvad der sker i Danmark i dag – og hvad vi savner.

Tage Skou-Hansens udgangspunkt er fortsat besættelsen som en ukarakteristisk og højdramatisk periode i dansk historie, hvor de eksistentielle spørgsmål blev stillet forfra. „Gang på gang“, sagde han i et foredrag 1988, „er der sket et eller andet i mig eller mine børns liv eller i andre unge menneskers liv, som har mindet mig om besættelsen og sendt mig tilbage til den. Ikke fordi jeg længtes efter den, men fordi den var der endnu og aldrig helt er blevet forbi.“ Den er vores Berlin-mur, den forudsætning som han stadig må spole tilbage for at forstå.

Flere af positionerne dengang og siden har han afskrevet som midlertidige fællesskaber og relative sandheder, og derved er han forblevet tro mod sin erfaring. Ved at sætte sine forudsætninger under tvivl har han respekteret dem som loyal opposition. Og ved stædigt og ubestikkeligt at køre sit eget løb, tit i modvind fra modestrømningerne, har han placeret sig centralt.

Det er ikke sket uden afkald. Heller ikke altid uden bitterhed over at frugterne hang for længe. Men fra slutningen af 70’erne er priserne kommet dryssende ned i hans turban, og han har fået et stort folkeligt publikum. Det véd hvor det har hans kvaliteter, men ikke hvor det har hans meninger. Rasmus Modsat trækker sine læsere og tilhørere i uventede retninger, og han respekterer ikke autoriteter og markskel.

Hvis lågen binder, så spark.

Hans Hertel

Den forbandede utopi (Læseprøve)

Tage Skou-Hansen

Forside: Sven Reiner Johansen

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19639-9

© Tage Skou-Hansen & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk