Signe Hald Andersen & Bent Jensen
Rockwool Fondens Forskningsenhed

Anbringelser

Historik, omfang, årsager og virkemidler

(Læseprøve)

Gyldendal

Forord

Selvom samfundet i efterhånden mange år har anvendt store ressourcer på anbringelse af børn og unge uden for eget hjem, findes der kun en begrænset dokumentation af effekterne af disse anbringelser. Dette er i øvrigt ikke kun et problem i den hjemlige forskning, men præger også forskningen i de øvrige vestlige lande.

Dette hul i vores viden sættes yderligere i relief af, at anbringelse uden for eget hjem i sagens natur er et af de mest radikale indgreb, man kan udsætte et barn eller et ungt menneske for. I alvor er indgrebet kun på niveau med den undladelsessynd, det vil være ikke at gøre noget i de tilfælde, hvor myndighederne erfarer, at det står helt galt til i barnets familie.

Rockwool Fondens Forskningsenhed har i denne sammenhæng udsendt to runder af publiceringer med ny forskning inden for emnekredsen.

I 2010 udsendte vi Når man anbringer et barn med den uddybende undertitel Baggrund, stabilitet i anbringelsen og det videre liv redigeret af seniorforsker Signe Hald Andersen.

Bogen gav en omfattende beskrivelse af forholdene inden for sektoren. I 2013 fulgte så Når man anbringer et barn II med undertitlen Årsager, effekter af anbringelsesforanstaltninger og konsekvenser. Bogen var i hovedsagen forfattet af Signe Hald Andersen og forsker Peter Fallesen, begge Rockwool Fondens Forskningsenhed. I udgivelsen fra 2013 blev der som angivet med undertitlen set nærmere på årsagssammenhænge og effekter af anbringelser.

Efter bogudgivelserne har vi fået tilbagevendende spørgsmål til det ofte teknisk komplicerede materiale fra studerende og interesserede borgere. Disse henvendelser understregede behovet for en let tilgængelig fremstilling af de tidligere analyser suppleret med opdaterede tal for udviklingen i antallet af anbragte børn, sammensætningen på forskellige anbringelsestyper, de anvendte ressourcer m.v.

Rockwool Fondens bestyrelse besluttede på denne baggrund at bede seniorforsker Signe Hald Andersen og formidlingschef Bent Jensen om at skrive en let læselig, men alligevel dækkende fremstilling af enhedens forskning i emnet anbragte børn og unge.

Særligt til bogen her blev der endvidere udarbejdet en helt ny analyse af den sociale arvs betydning for risikoen for anbringelse. Denne analyse er sammenfattet i bogens kapitel 14.

I forbindelse med tilblivelsen af manus vil jeg takke stud.polit. Mikkel Mertz for at have ydet værdifuld assistance ved opdatering af informationerne i kapitel 3 samt gennemført arbejdet med data i tilknytning til den nye analyse i kapitel 14, mens forsker Peter Fallesen har kommenteret udkast til manus.

Den samme tak skal rettes til docent Frank Cloyd Ebsen, Det Samfundsvidenskabelige og Pædagogiske Fakultet, Institut for Socialt Arbejde, Metropol.

Frank har med hele sin omfattende viden om dette sociale område bidraget med faglige kommentarer samt givet inspiration til en udvikling af bogen, så den forhåbentlig også kan indgå som undervisningsmateriale på de samfundsfaglige og pædagogiske uddannelser.

Som ved de øvrige projekter i Rockwool Fondens Forskningsenhed er bogen her skrevet i fuldstændig videnskabelig uafhængighed – også af Rockwool Fonden. Rockwool Fonden har imidlertid sædvanen tro tildelt bogprojektet ressourcemæssigt tilfredsstillende rammer. Forfatterne og undertegnede skylder derfor Rockwool Fondens direktør, Elin Schmidt, og Rockwool Fondens bestyrelse med formand Lars Nørby Johansen en varm tak for et godt samarbejde!

København, januar 2016

Jan Rose Skaksen

DEL I

Baggrunden

1 Introduktion: Hvorfor forske i anbragte børn?

De samfundsmæssige udfordringer med udsatte børn og unge er langtfra noget nyt fænomen, men er alligevel så aktuelle som nogensinde. Udgifterne til anbringelser af børn og unge er således meget varierende fra kommune til kommune, men overalt i landet altid betydelige.

På det mere generelle plan vidner den fortsat store, men dog faldende tilgang til gruppen af anbragte børn og unge tilsvarende om, at vi langtfra har fået bugt med de problematikker i familierne og i samfundet, som gør, at børn og unge på denne måde bliver udsatte. Og bag denne udsathed ligger børne- og ungdomsliv, der ikke burde accepteres i et velfærdssamfund som det danske.

I de første 10 til 12 år efter årtusindskiftet var der godt og vel 5.000 nyanbringelser af børn og unge hvert år. Det svarer til, at der bliver anbragt 15 børn hver dag – også i weekenderne – året rundt. Dertil kommer, at de samlede nationale udgifter til anbringelse af børn og unge ligger på et niveau, der svarer til omkring 0,8 procent af BNP.

I en nordisk sammenhæng er Danmark det land, der placerer relativt flest børn og unge uden for eget hjem. Især blandt de unge er der en markant større andel, der bliver anbragt, end i de øvrige nordiske lande.

Vi kan derfor ikke negligere behovet for viden om, hvad der danner baggrund for en anbringelse, om hvilke tilbud børn og unge præsenteres for, herunder hvad der virker, og hvad der ikke virker, og om hvordan det går børnene og de unge i det videre liv.

Rockwool Fondens Forskningsenhed har tidligere i to publikationer – Når man anbringer et barn. Baggrund, stabilitet i anbringelsen og det videre liv (redigeret af Signe Hald Andersen (2010)) og Når man anbringer et barn II. Årsager, effekter af anbringelsesforanstaltninger og konsekvenser (Signe Hald Andersen og Peter Fallesen (2013)) – præsenteret en række nye analyser inden for feltet.

Bogen her formidler så i en let tilgængelig form til de relevante socialarbejdere, de studerende indenfor området og den interesserede borger analyserne i Rockwool Fondens Forskningsenhed. I bogen er samtidig indeholdt en helt ny analyse i kapitel 14 i form af en undersøgelse af den sociale arvs betydning for risikoen for anbringelse.

Der er tale om 15 kapitler, som kan læses selvstændigt eller i sammenhæng. Et overordnet mål er dog, at denne række af korte, men indholdsmæssigt fortættede kapitler, læst i sammenhæng vil give et på én gang helhedsorienteret og nuanceret billede af anbringelsens problematik og resultater i Danmark.

Denne fremstilling af analytisk og statistisk karakter kan så eventuelt af læseren suppleres med beretninger fra de anbragte børn om, hvilket liv de har levet.I Desuden kan inddrages analyser af, hvordan systemet behandler børn og børnesager, og hvordan børn oplever denne behandling.II

Bogens videre gang

Bogen er opdelt i fire overordnede dele: I Baggrunden, II Anbringelsens betydning og muligheder for optimering, III Risiko for anbringelse og IV Afrunding.

I Del I – kapitel 1-3 – tages baggrunden for indsatsen op til behandling. Dagens praksis på anbringelsesområdet har en lang forhistorie, og mange beslutninger er måske præget af vaner og etablerede praksisser, der kan og bør gentænkes, men ikke nødvendigvis bliver det. Derfor gennemgår kapitel 2 efter introduktionen her i kapitel 1 med et perspektiverende sigte den historiske oprindelse til de forskellige former for anbringelse og forebyggende aktiviteter, vi nu kender til, idet kapitel 2 følger udviklingen i hovedtræk frem til i dag.

Kapitlet 3 giver derefter yderligere et mere detaljeret billede af ændringerne i de seneste 30 til 40 år. Det sker ved at formidle opdaterede beregninger over udviklingen i antallet og andelen af anbragte børn og unge, over ændringer i længden af anbringelser samt af, hvordan omkostningerne ved anbringelse har bevæget sig fra midten af 1990’erne og frem til og med 2013.

Del II – kapitel 4-7 – tematiserer anbringelsens betydning og nogle af mulighederne for at optimere indsatsen. I kapitel 4 analyseres det indledningsvis, om anbragte børn og unge klarer sig dårligere som voksne end børn og unge, der ikke har været anbragt uden for eget hjem. Eller udtrykt på en anden måde: Får de anbragte børn og unge et dårligere voksenliv?

Kapitel 5 følger op på dette tema ved at undersøge, om en anbringelse i en plejefamilie formår at give de anbragte børn og unge et bedre udgangspunkt end en anbringelse i institution. Dette spørgsmål er uden noget betydende empirisk svar dukket op i debatten med tilbagevendende mellemrum siden slutningen af 1800-tallet. Kapitlet forsøger nu at give et talbelagt svar. Kapitel 6 rejser inden for samme temakreds spørgsmålet, om længden af anbringelsen har nogen betydning for barnets fremtidsudsigter? Kapitel 7 undersøger fordelene ved slægtsanbringelse set i forhold til anbringelse på institution.

Del III – kapitel 8-14 – beskriver, hvilke forhold der øger et barns risiko for anbringelse, samt hvordan den samlede risiko har udviklet sig over tid. Ved enhver anbringelse uden for hjemmet er stabilitet i anbringelsen et mål i sig selv, men dette mål realiseres i nogle tilfælde ikke. Bogens kapitel 8 vender sig mod de såkaldte svingdørsbørn, dvs. de børn, der ryger ud og ind af institutioner. Hvor stort er problemets omfang, og hvad betyder familiens ressourcer i denne sammenhæng?

Men hvordan har udviklingen i børns risiko for anbringelse egentlig udviklet sig? Det spørgsmål besvares i kapitel 9, der viser, at risikoen for anbringelse har været faldende siden slutningen af 1990’erne. Kapitel 10 analyserer så, om der er særlige faktorer hos forældrene, der kan forudsige en forøget risiko for anbringelse af deres børn.

Kapitel 11 fortsætter i dette spor med at analysere betydningen af forskellige konkrete risikofaktorer for et barns mulige anbringelse. Hvis faren i en familie dømmes for en kriminel handling, øges fx risikoen for, at familiens børn anbringes. Men hvad rammer hårdest? En afsoning i fængsel eller afsoning via samfundstjeneste? I kapitlet analyseres også den isolerede betydning af en lav fødselsvægt.

På baggrund af forskningsenhedens vedholdende analyser af ikke-vestlige indvandrere og efterkommeres levevilkår og integration undersøger kapitel 12, om børn og unge med en ikke-vestlig baggrund har en større risiko for at blive anbragt uden for eget hjem end børn og unge med en dansk baggrund. Kapitlet analyserer endvidere, hvordan anbringelsesrisikoen har ændret sig over tid for de to grupper af børn og unge.

Kapitel 13 omtaler, hvad en stigende brug af ADHD-medicin blandt børn og unge med denne lidelse betyder for anbringelsesrisikoen.

Del III afsluttes så i kapitel 14, hvor der gennemføres en analyse af den sociale arvs betydning for anbringelser. Dette sker i form af en analyse af, hvad det betyder for barnets anbringelsesrisiko, hvis en af dets forældre selv var anbragt.

Del IV består af bogens afsluttende kapitel 15, der afrunder fremstillingen i bogen.

2 Anbragte børn og unge i historisk lys

I dag findes tre hovedveje i indsatsen over for udsatte børn og unge: familiepleje, døgninstitutioner og forebyggende indsatser i barnets hjem. Der er i omegnen af 30.000 børn og unge i alderen nul til sytten år, som er omfattet af den indsats, der udføres i familiepleje, i døgninstitutioner, i børnenes hjem og af de sociale myndigheder.III

De udsatte børn og unge er i bogen her dem, der er omfattet af disse aktiviteter, eller udtrykt på en anden måde: Dem, der er truet af overgreb, eller befinder sig i udsatte sociale positioner.IV De udgør den bredere målgruppe, idet bogens egentlige og snævre målgruppe afgrænses til de børn og unge, der rent faktisk er eller har været anbragt uden for eget hjem. I 2013 var der tale om godt 12.000 anbragte børn opgjort ved udgangen af året.

De tre hovedvejes lange tilblivelseshistorie har på flere måder struktureret dagens indsats i former, det kan være svært at ændre. Måske fordi de kendte former er de bedste; måske fordi det er det, man plejer at gøre.

For at perspektivere den aktuelle praksis over for udsatte børn og unge indleder vi derfor i dette kapitel med at beskrive anbringelseshistorikkens rødder tilbage i tid.

Fokus vil som i resten af bogen være på de anbragte børn og unge, dvs. de historiske overvejelser og praksisser omkring anbringelse af børn og unge.

De første ansatser til et offentligt engagement i udsatte børn og unge

Levevilkårene i Europa var for den brede befolkning ringe, til tider aldeles ringe, indtil engang i 1800-tallet. Særligt gik forældreløse børn eller børn født uden for ægteskabet ofte en grum skæbne i møde. Før reformationen i 1530’erne havde den katolske kirke ganske vist stået for opfostringen af mange af de hittebørn, der blev afleveret på kirketrappen. Men fra 1530’erne var der kun en sporadisk understøttelse af de fattige. Et stort antal børn levede af tiggeri eller fik en tidlig død.V

I Danmark blev der med to forordninger i 1708, en for købstæder og landsogne samt en for København, taget de første spæde initiativer til at sikre opvæksten for de udsatte børn. Loven havde forældreløse, hittebørn og vanartede børn, dvs. utilpassede og adfærdsvanskelige børn, som målgruppe. Var disse børn under 6 år, skulle de så vidt muligt anbringes i plejefamilier. Plejefamilierne fik en betaling for deres indsats indtil barnets sjette år.VI Samtidig blev den meget udbredte måde at forsørge sig på for forældreløse børn – og i øvrigt også for børn i mange udsatte familier – nemlig tiggeri forbudt. Herved blev tiggende børn og deres forældre kriminaliseret.VII

Christian IV’s Børnehus havde eksisteret siden 1605, og i 1700-tallet etableredes yderligere et begrænset antal institutioner, hvor børn kunne anbringes for at få en uddannelse og opdragelse. På disse institutioner kunne de vænne sig til gudfrygtighed, hårdt arbejde og lovlydighed. Nogle børn blev indsat i børnehuse. Trods betegnelsen levede de her sammen med svage, uforsørgede og ofte afvigende voksne. Andre børn blev sat i fattighuse om vinteren og i tjeneste som billig arbejdskraft om sommeren.

Med en lov fra 1789, hvorefter børn kunne straffes helt ned til tiårsalderen for tyveri, blev datidens berygtede fængsler et muligt placeringssted for forældreløse og udsatte børn.VIII

I løbet af 1800-tallet blev placeringen af de udsatte børn organiseret gennem et kommunalt auktionssystem. Bønderne kunne byde på, hvor meget de skulle have for at tage et barn i pleje. Den, der gav det laveste bud, som altså skulle have den laveste plejeløn, fik ansvaret for barnet. Plejefamiliernes motiver var ud over den økonomiske aflønning at få billig arbejdskraft til markarbejde og andet hårdt fysisk arbejde.

Erfaringerne med plejefamilierne var da også ofte helt elendige med en selv efter datidens standarder afvigende høj dødelighed blandt børnene. I 1850’erne døde mere end 38 procent af spædbørn anbragt i plejefamilier, inden de fyldte et år.IX Tidsånden inden for fattigforsorgen var i det hele taget præget af forestillingen om, at et for gavmildt fattigvæsen blot ville bidrage til en yderligere ukontrolleret befolkningsvækst blandt de fattige.X

I anden halvdel af 1800-tallet udmøntede denne forestillingsverden sig i opførelsen af et stort antal fattiggårde. Her skulle børnene på linje med de voksne arbejde for at skaffe penge til driften. Børn, der blev taget for gentagne tyverier, kunne fra tiårsalderen indsættes i fængsel. Formålet var at straffe og forbedre, primært via arbejde.

Helt overordnet var ambitionen med familieplejen og børneinstitutionerne at forhindre, at efterladte og vanartede børn blev omstrejfende tiggere og udviste en truende og kriminel adfærd.

Selvom det var overordnede samfundsinteresser, der motiverede initiativerne, repræsenterede familieplejen og institutionerne alligevel de første skridt til etablering af en børne- og ungdomsforsorg i Danmark, de første to ud af de tre spor, der blev nævnt i indledningen til kapitlet.

Børns rettigheder

I slutningen af 1700-tallet ændredes synet på barnet i intellektuelle kredse, der nu tolkede barnet som et individ med rettigheder og muligheder for vækst i færdigheder og intellekt. Vi er inde i Oplysningstiden med dens tro på menneskets muligheder og kravet om en fornuftig indretning af samfundslivet.

Det ændrede syn slog igennem i Danmark i løbet af 1800-tallet. Det udmøntede sig bl.a. i etableringen af nogle institutioner, hvor børnene ikke længere blot skulle rettes ind og forsørges. De skulle også udvikles som mennesker.

Målet var, at de skulle vokse op og blive fornuftige og samfundsnyttige borgere. I pagt med oplysningstanken skulle det ske på et grundlag af viden og fornuft.

Man kan også tale om en egentlig pædagogisk strategi. Og denne strategi skulle realiseres af uddannede fagpersoner. Dermed blev forældreløse og udsatte børn ikke længere i disse kredse betragtet som en trussel mod samfundets sociale og økonomiske stabilitet. De blev tværtimod set som en ressource, samfundet havde et ansvar for at udvikle og beskytte.

Med udbredelsen af denne filosofi blev princippet om ”børneretten” knæsat. I 1848 formulerede en idealistisk forstander for en af tidens opdragelsesanstalter, C.C. Møller, ideen om Børneretten på dansk grund. Møller fastslog, at børn havde ret til at få en kærlig og omhyggelig opdragelse – uanset deres sociale baggrund.

Hvert barn skulle opfattes som et individ i sig selv med ret til at blive opdraget indsigtsfuldt og kærligt. Hvis forældrene ikke kunne give dem kærlighed og sikre deres levevilkår, skulle samfundet træde til og garantere barnets rettigheder. Med andre ord etableres barnet som et objekt, der kan gøres til genstand for helbredelse, læring, resocialisering og opdragelse.XI

Forstander C.C. Møller mente dog ikke, at plejeforældre var de mest velegnede til at erstatte de biologiske forældre. Han argumenterede, at der ikke var nogen sikkerhed for, at de kunne vise den fornødne kærlighed og sikre den åndelige og pædagogiske opdragelse, børnene havde krav på. Ofte lå der ifølge forstanderen kun økonomiske motiver bag plejeforældrenes indsats.

Løsningen var i stedet ifølge C.C. Møller børnehjemmet. Her kunne dygtige og kærlige pædagoger skabe et fristed, hvor børnene følte sig hjemme, og hvor de som unge kunne vende tilbage for at få støtte og råd.

Mod slutningen af 1800-tallet fulgte oprettelsen af egentlige børnehjem. De fleste blev drevet af velgørende foreninger, ofte med et kristent udgangspunkt. Alene i 1870’erne blev der etableret 20 sådanne hjem, fordelt ud over hele landet. De blev bestyret af et forstanderpar, som skulle virke som børnenes forældre. De vanartede og potentielt kriminelle børn kom dog ikke på børnehjem, men på anstalt.

Selv om der ofte lå ideelle og velgørende motiver bag børnehjemmene, var der alligevel en hel del sager med børnehjem med en selv efter datidens standarder nedbrydende kadaverdisciplin og udsultning af børnene. Mange af hjemmene led også under vedvarende økonomiske problemer.

I anden halvdel af 1800-tallet ser man da også de første kritiske debatter om hjemmenes og anstalternes opdragelsesmetoder og de første, men ikke nødvendigvis overbevisende forsøg på en talbelagt dokumentation af effekten af hjemmenes og anstalternes virke. Mod slutningen af århundredet gjorde en række socialdemokratiske politikere sig gældende med kritiske eksempler på, hvor dårligt børn blev behandlet på private døgninstitutioner og i familiepleje.XII

Emnet ”anbragte børn og deres vilkår” dukkede i det hele taget ofte op i den offentlige debat med en markant selvstændig profil.XIII Debatten om de udsatte børn blev aktualiseret af de stærke vandringer fra land mod by, der fandt sted fra 1870’erne og frem trukket af den tiltagende industrialisering. Især i København førte forholdene til massive sociale problemer. Der var mange opløste familier, mange børn født uden for ægteskabet og en udbredt prostitution og kriminalitet.XIV

Den voksende interesse for de udsatte børn medførte dannelsen af nye foreninger. En sådan var Kristelig Forening for offentlig tiltalte og straffede Børns Redning, etableret i 1894. Omfanget af det velgørende engagement i udsatte børns trivsel afspejles i den andel af den private velgørenhed, området tiltrak. I 1903 forvaltede det, samtiden kaldte ”børnesagen”, eksempelvis mindst 35 procent af den samlede københavnske velgørenhed.XV

Det er tidligere omtalt, at en lov fra 1789 gjorde det muligt at straffe børn ned til ti år for tyveri, og mod slutningen af 1800-tallet var den kriminelle lavalder fortsat ti år. Meget af opmærksomheden samlede sig om en kraftigt stigende kriminalitet blandt børn og unge mellem 10 og 15 år.

Samfundsreformatorer gjorde gældende, at det var statens opgave at opdrage disse børn – eventuelt via tvangsopdragelse – og så vidt muligt undgå indsættelse i fængsler.XVI

1905: Loven om Behandling af forbryderske og forsømte Børn og unge Personer

I forlængelse af reformarbejdet i anden halvdel af 1800-tallet og de tiltagende sociale problemer blev der i 1895 fremlagt en betænkning som grundlag for en reformation af forsorgen for forsømte og kriminelle børn og unge. Betænkningen betonede samfundets pligt til at beskytte børnene mod urimelige opvækstvilkår i form af ”moralsk vanrøgt eller vanart”.

Samtidig fremhævede betænkningen det offentliges ret til at beskytte sig mod, at børnene udviklede sig til skade for samfundet, hvilket bl.a. kunne forhindres gennem en anbringelse på en institution uden for hjemmet. Her skulle børnene formes til gode samfundsborgere.

Betænkningen dannede grundlag for Loven om Behandling af forbryderske og forsømte Børn og unge Personer fra 1905. Loven var også tydeligt inspireret af lignende love i Norge (1900) og Sverige (1902). Samtidig med vedtagelsen af loven blev den kriminelle lavalder hævet til 14 år.

Et af lovens formål var at nedbringe den stigende kriminalitet blandt børn og unge. Det skulle bl.a. ske ved at anbringe de adfærdsvanskelige på institutioner, der lå afsondret fra deres risikofyldte opvækstmiljø. Loven gav for første gang mulighed for tvangsanbringelse af børn og unge.XVII Denne mulighed var et opgør med forældres rettigheder, da alle tidligere placeringer var betinget af, at forældrene afgav forældremyndigheden frivilligt – dog ofte kraftigt pressede. Et andet væsentligt element var, at de kriminelle børn ned til 12-årsalderen nu skulle anbringes på opdragelsesanstalter – og ikke i fængsler.

Som underlag for loven gav den muligheder for at øge statens finansiering af anstalter og børnehjem.XVIII

Lovens baggrund blev søgt i den samfundsmæssige udvikling:

”Den gennemgaaende Omdannelse af Erhvervslivets Former i den nyere Tid, navnlig i de store Byer, har nemlig medført en dyb Svækkelse af Hjemmenes opdragende og bevarende Evne overfor Børnene, idet ikke alene Faderen, men tidt ogsaa Moderen maa søge Lønarbejde udenfor Hjemmet. I dette sociale Onde ere alle kyndige, baade Politimænd og Skolemænd herhjemme og i Udlandet, enige om at søge Hovedkilden til den uhyggeligt voksende Kriminalitet i Børneverdenen og derfra gennem alle Alderstrin”

(Rigsdagssamlingen 1904-05, Tillæg B: spalte 633).

Betænkningen brugte vendingen ”Tvangsopdragelsen”. Denne tvangsopdragelse skulle ”kvæle Sygdomsspirerne, hvor de ere til Stede”.XIX

Med loven blev oprettet såkaldte værgeråd i alle landets kommuner. Værgerådene skulle være uafhængige af kommunalbestyrelserne og føre tilsyn med familierne samt træffe beslutning om tvangsfjernelser.

Et centralt værgeråd, det såkaldte overværgeråd, skulle føre tilsyn med værgerådenes beslutninger og med institutionerne inden for området.

Flere børn blev anbragt uden for hjemmet efter vedtagelsen af 1905-loven

Efter vedtagelsen af loven i 1905 steg antallet af anbringelser markant, og godt en procent af en børneårgang var anbragt på en given dag. I praksis var lovens primære målgruppe forsømte og udsatte børn fra arbejderklassen.XX

Det skulle efterhånden vise sig, at anbringelserne holdt sig nogenlunde på dette niveau århundredet ud. Placeringen fandt primært sted på institutionerne: På opdragelsesanstalter, hvor de særligt vanskelige børn blev placeret, og på børnehjem, der tog sig af dem, der blot behøvede et kærligt hjem. Antallet af nyoprettede institutioner var i årene efter 1905 stærkt stigende.XXI Driften af institutionerne blev i hovedsagen varetaget af filantropiske foreninger og velmenende enkeltpersoner.

Det var dog stadig muligt at anbringe børn i plejefamilier, og der var tilbagevendende diskussioner om fordele og ulemper ved de to former for anbringelse.

Argumenterne var de kendte: Modstandere af institutionerne hævdede, at disse netop i kraft af det institutionelle udgangspunkt aldrig ville kunne tilbyde børnene et kærligt hjem.

Modstandere af plejefamilierne gjorde tværtimod fortsat gældende, at disse familier ofte kun havde kolde økonomiske bevæggrunde til at tage sig af børnene.

I praksis var det under alle omstændigheder svært at skaffe det tilstrækkelige antal plejefamilier.

Forebyggelse

1905-loven skulle forhindre, at børn udviklede sig til at blive samfundsskadelige unge og voksne – enten fordi de blev kriminelle, eller fordi de ikke blev i stand til at forsørge sig selv, og derfor måtte leve af offentlig understøttelse.

Forebyggelse kunne som beskrevet ovenfor ske gennem anbringelse på institution eller i familiepleje. Men det kunne også ske gennem forebyggende aktiviteter i skolen og familierne. Disse initiativer skulle forhindre, at anbringelse overhovedet kom på dagsordenen.

Tilbage i 1814 var der indført undervisningspligt for alle børn, og undervisning i offentlige skoler – folkeskolen – blev den helt dominerende undervisningsform. I skolerne havde lærerne udover de pædagogiske virkemidler frem til 1967 ret til at afstraffe udisciplinerede elever fysisk. Skolerne kunne desuden fra lidt ind i 1900-tallet overføre børn med udtalte adfærdsproblemer til forskellige former for hjem, hvori der indgik skolegang.

I skolens pædagogik blev der lagt vægt på lydighed og indlæring af samfundsunderstøttende normer.

For de fattige børn betød skolerne – og tidens forbud mod børnearbejde i industrien – en mulighed for at blive uddannet og få et bedre liv end deres forældre. For samfundet betød det, at børn med disciplinære problemer kom væk fra gaden, og at de kunne overvåges og disciplineres.

Helt overordnet steg befolkningens produktivitet og almindelige kompetence gennem uddannelse. Det skabte grundlag for en fortsat økonomisk og erhvervsmæssig fremgang, der dannede basis for det velfærdssamfund, vi kender i dag.

Et andet mere specifikt sigte havde de forebyggende sundhedsinitiativer, der blev gennemført i både offentligt og privat regi.

Børnedødeligheden kulminerede så sent som i 1880, og den var indtil engang i 1900-tallet fortsat meget høj. Men netop i disse år begyndte man at erkende årsagerne til den høje dødelighed, og den såkaldte hygiejniske bevægelse søgte via folkeoplysning at fjerne nogle af årsagerne til den høje dødelighed.

I 1850’erne og 60’erne tog den medicinske videnskab et spring fremad med opdagelsen af, at bakterier var årsag til en lang række smittefarlige sygdomme, og at man ved fx at koge mælk kunne undgå smitte. Med et sundhedsfremmende sigte blev der i folkeoplysningen lagt vægt på renlighed, lys og luft. Kvinder blev opfordret til at amme deres børn så længe som muligt, og der blev udgivet et væld af magasiner og blade med gode råd til husmoren om rengøring og barnepleje.

Bevægelsen fik en folkelig forankring i en række velgørende selskaber, der rådgav arbejderklassens kvinder om ernæring og pleje af børn. Kernefamilien, der havde været et ideal i borgerlige kredse i mange år, blev nu også idealet i arbejderklassen.

Mange af de forebyggende opgaver blev efterhånden løftet af det offentlige. I 1929 begyndte de første sundhedsplejersker deres arbejde. Dødeligheden blandt spædbørn lå endnu på ca. 8 procent, dvs. at 8 ud af 100 spædbørn døde, inden de fyldte et år.

Sundhedsplejerskerne skulle hjælpe familierne med at få sundere og stærkere børn samt tilse, at børnene blev passet ordentligt. Indsatsen blev aktualiseret af en aftagende fødselshyppighed, hvor der i 1930’erne var udtalte bekymringer for, at Danmarks folketal ville falde.XXII

Bekymringen afspejlede sig bl.a. i, at den i 1924 etablerede frivillige organisation Mødrehjælpen mod slutningen af 1930’erne indgik i det offentlige socialsystem. Den markerede sig også i 1935 ved nedsættelsen af en befolkningskommission. Kommissionen skulle under indtryk af en faldende fertilitet vurdere mulighederne for en politik, der kunne opretholde befolkningens størrelse.XXIII

En anden tidstypisk tilgang til befolkningsspørgsmålet var arvehygiejnen eller racehygiejnen.

Fremtrædende politikere mente, at det var et politisk anliggende at kontrollere fordelingen af arvematerialet i befolkningen.XXIV Midlet blev bl.a. tvangssterilisering af udviklingshæmmede, idet tvangssterilisering først blev forbudt ved lov så sent som i 1967.

Pædagogisk debat og stigende offentlig indflydelse på institutionerne

I løbet af 1930’erne var der flere kritiske røster, der rejste sig i offentligheden med angreb på den autoritære opdragelse i børnehjemmene, hvor fysisk afstraffelse og en militaristisk disciplin fortsat hørte til dagens orden i mange institutioner. Denne debat havde som nævnt været ført tidligere, men vandt nu yderligere momentum.

Kritikerne forlangte en større offentlig kontrol med børnehjemmene og deres pædagogik.XXV Fokus var nu også rettet mod at garantere børnene et godt helbred og acceptable fysiske rammer og en på denne måde mere sikker opvækst.

Myndighederne reagerede ved forsøg på at professionalisere børneforsorgen og ved at øge tilsynet med børneinstitutionerne, som fortsat i helt overvejende grad var privatejede.

Professionaliseringen blev understøttet af udviklingen af nye fag som psykologien og psykiatrien samt en videreudvikling af pædagogikken, hvilket bidrog til at ændre synet på barnet og dets udviklingsmuligheder.XXVI 1930’erne var i det hele taget kendetegnet ved en progressiv pædagogisk debat med barnets muligheder i centrum, mens ønsket om disciplinering og social kontrol kom mere i defensiven i det offentlige rum. Til gengæld bevirkede 30’ernes dybe økonomiske krise, at midlerne i institutionerne var små.

Forsorgsloven af 1933 samlede de tidligere spredte love om forebyggende børneforsorg, værgerådsloven og loven om tilsyn med børn. Værgerådene blev erstattet af børneværnsudvalg, som samlede administrationen under kommunernes sociale udvalg. I København blev der dannet et Børnenævn, som traf beslutninger om anbringelser uden for hjemmet.XXVII

Inden anbringelse skulle ifølge loven normalt være indsat en forebyggende aktivitet, men i en ret håndfast form. Det kunne fx være udstedelse af advarsler til forældrene, beskikkelse af tilsynsværge og pålæg til forældrene om, hvordan de skulle behandle barnet. Familiepleje blev betonet som en anbringelsesmulighed for børn, som ikke havde en vanskelig karakter. Endelig bestod loven af regler om tilsyn med institutioner for anbragte børn og unge.XXVIII

Anden Verdenskrig og Danmarks besættelse satte et midlertidigt stop for reformarbejdet, samtidig med at der i krigsårene som følge af de urolige forhold skete en stigning i antallet af anbragte børn. De frivillige organisationer, der endnu drev en stor del af hjemmene, fik under krigen akutte finansielle problemer som følge af prisstigninger og forsyningsproblemer.

Trods den tyske besættelse fortsatte kritikken af børneforsorgen. Den kendte samfundsdebattør Poul Henningsen var en af dem, der fremsatte en sådan sønderlemmende kritik af forholdene på institutionerne. Det skete i en kronik i Social-Demokraten i februar 1943. Kronikken blev bragt under den sigende overskrift Det offentlige mod ungdommen.XXIX Et tema var også, at de kommunale børneværn efter skribentens mening var tvangsinstrumenter overfor forældrene, og at børneværnene anbragte alt for mange børn uden for eget hjem.

Efter befrielsen tog debatten yderligere til, og den offentlige kontrol med børnehjemmene blev fortsat skærpet. Fra 1947 kunne staten alene støtte og anerkende hjem, der enten var drevet af det offentlige, var selvejende institutioner eller blev drevet af en anerkendt filantropisk forening. Institutioner ejet og drevet af enkeltpersoner skulle inden for en toårig periode etablere sig som selvejende institutioner.XXX Undtagelsen var private børnehjem med under 20 børn.XXXI

Frem gennem 1950’erne blev det offentliges kontrolindsats yderligere intensiveret. I 1958 blev børneforsorgsloven revideret. Blandt nyskabelserne var bl.a. en mulighed for frivillig anbringelse, ligesom retssikkerheden blev forbedret omkring tvangsanbringelser. Loven satte også et begyndende fokus på barnets behov for individuel pædagogisk og psykologisk stimulation.

Det normale og veludviklede barn kunne nu også beskrives som det velstimulerede barn i psykisk balance.XXXII Omvendt blev understimulerede og disharmoniske børn og familier et problem. I forlængelse af loven af 1958 blev der derfor tilføjet flere behandlingsmuligheder i form af mentalhygiejniske klinikker.XXXIII I begyndelsen af 1960’erne oprettedes også børneforsorgens pædagoguddannelser.

Alt i alt betød udviklingen, at de idealistiske enkeltpersoner, der tidligere havde været afgørende for driften og finansieringen af institutionerne, tabte terræn. Samtidig kom der med 1960’ernes lange højkonjunktur og en voksende offentlig sektor et mere sikkert økonomisk underlag under døgninstitutionerne.

Der fulgte en faglig organisering af pædagogisk uddannede medarbejdere ved institutionerne ledsaget af et øget fokus på retssikkerheden ved anbringelser. 1960’erne blev præget af, at mange kvinder under en langvarig højkonjunktur med intensiveret industrialisering og vækst i den offentlige sektor kom ud på arbejdsmarkedet. Behovet for pasning af børnene steg altså generelt.

Ved en lovændring i 1964 skelnedes der mellem forebyggende børneværnsaktiviteter og anbringelser uden for eget hjem. Der blev lagt vægt på et helhedssyn med barnets sunde legemlige og psykiske udvikling i centrum. Indsatsen skulle nu ses i en samlet familiepolitisk og socialpædagogisk helhed.XXXIV

I 1960’erne kom også den første mere systematiske forskning i forskellige temaer inden for området, hvor det blev det nyoprettede Socialforskningsinstituttet, der tog emnet op.XXXV

Indtil 1976 anvendtes fortsat begreberne ”børne- og ungdomshjem” for med bistandslovens indførelse at blive afløst af den brede betegnelse ”døgninstitutioner”. Med bistandsloven blev der insisteret på, at børns anbringelse uden for hjemmet skulle bygge på et samarbejde mellem hjemmet og myndighederne. Tvang skulle så vidt muligt undgås. Forældre skulle vejledes til en bedre praksis, og den unge kunne tildeles en personlig rådgiver.XXXVI

Den seneste udvikling

Vi fokuserer nu på udviklingen inden for de seneste 40 til 50 år. Her er det muligt statistisk at følge variationerne i, hvor mange børn der bliver anbragt, hvor længe de bliver det, og udgifterne til anbringelse. Man kan med andre ord følge, hvilke konsekvenser ændringer i lovgivningen og samfundsnormer har på praksis ved anbringelser af børn og unge uden for hjemmet.

Vi vender os mere detaljeret mod disse oplysninger i kapitel 3, men nedenfor følger en skitse over de generelle tendenser i lovgivning og administrative tilgange i perioden.

1980’erne

Tiåret var præget af, at kommunerne fik større økonomisk ansvar for anbringelser af børn og unge uden for hjemmet.XXXVII Det betød bl.a. i praksis, at man nedlagde dyre pladser på døgninstitutioner for udsatte børn og unge og i stedet satsede på at anbringe disse børn i den billigere familiepleje. Overordnet set repræsenterer institutionerne en professionaliseret form for omsorg, hvor hverdagen i høj grad er sat i system. I modsætning hertil er plejefamilierne rigtige hjem med en rigtig familie, der yder omsorg. Barnet ser her, hvordan en familie fungerer.

Selv om der i 1930’erne og 40’erne var en livlig debat om pædagogiske virkemidler – også på børnehjemmene – var mange af disse hjem stadig præget af tyranniske og inkompetente voksne. Endnu i dag dukker der gamle sager op om vilkårlig, nedværdigende og voldelig behandling af især drenge på børnehjem tilbage i 1940’erne og også helt fremme i 1960’erne, hvor det socialpædagogiske klima ellers for alvor skulle være ændret.

I 2005 tog DR-dokumentaren ”Drengehjemmet” en sådan sag op om drengehjemmet Godhavn i 1960’erne. Her gik temaerne på en hyppig og vilkårlig brug af vold, overgreb og dertil medicinske eksperimenter med psykofarmaka. Udsagnene fra tidligere børnehjemsbørn og medarbejdere ved institutionerne blev dokumenteret i ”Godhavnsrapporten” fra 2011 af historikeren Maria Rytter. Undersøgelsen, der var finansieret af Socialministeriet, indeholdt også punktstudier af 18 andre børnehjem.

De anbragte drenge berettede om slag og bank med river og skobørster, ydmygende pædagogik og en tvivlsom medicinering. Volden fra de voksne smittede af på drengene, der var voldelige mod hinanden. Tidens pædagogik – også i folkeskolen – anvendte lussinger og spanskrør mod udisciplinerede drenge, men her var der tale om et yderpunkt.XXXVIII

På Godhavn opholdt sig typisk drenge, der havde mistet deres forældre, eller hvor hjemmene var plaget af alvorlige sociale problemer. Interviewene blev i undersøgelsen suppleret med oplysninger fra arkiverne. Det fremgik, at desperate forældre tilbage i 1960’erne havde klaget over forholdene, men var blevet afvist.

Samtidig med nedlæggelsen af døgninstitutioner opfordredes kommunerne via et cirkulære fra 1982 til at følge en ”hjemme-er-bedst”-filosofi. Socialrådgiverne skulle arbejde for at bevare børnene i hjemmet længst muligt og i tilfælde af anbringelse arbejde for barnets tilbagevenden til hjemmet. Alle anbringelser skulle revurderes senest et år efter, at de var sat i værk. Det skete for at sikre, at anbringelsen ophørte, når dens formål var realiseret.

Livet på Godhavn er også blevet beskrevet i fiktionens form i Ole Tornbjergs roman Drengene fra Godhavn.

Berlingske Tidende skrev den 19. maj 2015 i artiklen ”Det blev flittigt brugt, det spanskrør”XXXIX om forholdene på det kristne Ærø Iagttagelseshjem i slutningen af 1940’erne. Artiklen var bl.a. baseret på et interview med en af de drenge, Poul Hansen, der var blevet anbragt på hjemmet: ”Man fik klø for alt. Også for ting, man ikke kunne gøre for”. Et andet anbragt barn på hjemmet supplerer: ”På børnehjemmet skulle der ikke meget til, før man blev straffet, og næsten alt kunne opfattes som uartighed. Straffen var slag med spanskrør”.

Disse udsagn berettiger naturligvis ikke til at hævde, at sådan var forholdene alle steder. Men at der forekom en udbredt vanrøgt, vilkårlig afstraffelse og fornedrende behandling af børnene på nogle af hjemmene er veldokumenteret.

Det er tilsvarende veldokumenteret, at en vanskelig, måske ligefrem personlighedsnedbrydende, opvækst gav et voksenliv fyldt med problemer og for nogle en tilværelse på kanten af samfundet. Eller som en af drengene fra Godhavn funderede over i et interview med Berlingske Tidende: ”Jeg ved jo ikke, hvordan mit liv havde været, hvis barndommen ikke var faldet sådan ud (…). Man tænker jo, om tingene kunne være gået anderledes”.

Til den menneskefjendske pædagogik kunne føjes elendige materielle levevilkår. Bygninger, der dårligt kunne opvarmes om vinteren, udendørs toiletter og sovesale uden mulighed for privatliv.

Samme cirkulære øgede imidlertid også fokus på barnets tarv ved at give kommunernes socialudvalg mulighed for at nægte uegnede forældre at få børnene hjem fra en anbringelse, hvis en hjemtagelse stred mod barnets tarv. Paradoksalt nok indskærpede cirkulæret samtidig, at kommunen skulle undgå anbringelser, der gik imod forældrenes ønsker, dvs. tvangsanbringelser.

1990’erne

1990’erne var især præget af arbejdet i det såkaldte Graversen-udvalg. Udvalget blev nedsat i 1988 og kom med en betænkning i 1990. Resultatet blev et øget fokus på forebyggelse og på brugen af anbringelse som et værn mod risici snarere end som en løsning på allerede lokaliserede problemer.

Helt centralt var begrebet kontinuitet. Kontinuitet – dvs. fastholdelse af eksisterende og kendte rammer – blev anset for afgørende for barnets mentale udvikling. Kommunerne burde derfor satse på sammenhængende sagsforløb for udsatte børn og familier.

Kontinuiteten kunne som udgangspunkt sikres på to måder:

I den første orienterede sagsbehandleren sig mod en permanent anbringelse uden for hjemmet. Det var typisk i de sværeste sager. Nye og stabile forældrefigurer, dvs. enten pleje- eller adoptivforældre, kunne overtage de rigtige forældres rolle. Kontakten til de biologiske forældre skulle følgelig nedtrappes.

Den anden option var en satsning på, at barnet blev længst muligt i eget hjem. Dette kunne fx fremmes ved hjælp af familierådgivning og andre forebyggende aktiviteter. Skulle anbringelse alligevel blive nødvendig, skulle barnets fortsatte kontakt med de biologiske forældre sikres, indtil barnet kunne komme hjem igen.

Udvalget anbefalede at anvende model 2 som førstevalg. Argumenterne var bl.a., at et brud med de biologiske forældre kunne medføre, at barnet udviklede et misvisende idealbillede af disse. Udvalget pegede også på, at en fortsat kontakt mellem barnet og forældrene ville styrke barnets forståelse af, hvorfor det var blevet anbragt.

Ved at anbefale model 2 fulgte udvalget tendensen fra 1980’erne, idet udvalget netop understregede betydningen af, at barnet blev længst muligt i eget hjem, og at der skulle sættes ind med forebyggelse. Realøkonomisk blev forebyggelsestanken understøttet ved en markant stigning i priserne på døgninstitutioner.

Udvalget anbefalede også, at når barnet først var anbragt, burde de udsatte børn have mere tid i anbringelsen, hvis hjemmet ikke kunne tilbyde et tilstrækkeligt trygt opvækstmiljø.

Betænkningen blev positivt modtaget af politikerne og dannede grundlag for ændringer i børne- og ungelovgivningen i 1993. Loven fastslog, hvilke forhold i hjemmet der kunne og burde føre til tvangsanbringelse.

I den forbindelse blev det understreget, at en intervention ikke kun skulle udspringe af konkrete overgreb på barnet eller ved tilfælde af vanrøgt. Anbringelsen kunne også være betinget af en vurderet fremtidig risiko for barnet. Kompetencen til tvangsanbringelse blev ved samme lejlighed flyttet fra det sociale udvalg til kommunalbestyrelsen og det tilhørende børne- og ungeudvalg.XL

Bestræbelserne på at minimere risikoen for udsatte børn og unge blev understreget ved en revision af loven i 1998, idet kommunerne blev opfordret til at arbejde mere med tidligere indsatser og forebyggelse.XLI Tværfagligt samarbejde blev et tilbagevendende tema i løbet af 1990’erne og videre ind i det næste årtusind.

Man begrænsede samtidig forældrenes muligheder for at hjemtage et anbragt barn, hvis det stred imod barnets interesser, dvs. at loven og praksis nu lagde op til længere anbringelsesforløb.

Som noget nyt indførtes en bestemmelse om, at borgerne var forpligtede til at indberette til myndighederne, hvis de fik kendskab til børn, der vanrøgtedes. Pædagoger og lærere fik en pligt til at holde øje med deres elevers trivsel og indberette til de kommunale myndigheder, hvis de konstaterede tilfælde af omsorgssvigt eller misbrug.

2000’erne

I de seneste år har der fortsat været øget fokus på forebyggelse og desuden på nye typer af anbringelsesformer. I kommunerne er det bl.a. kommet til udtryk ved etablering af aflastningsophold for belastede familier, der herved får et pusterum i hverdagen. Børn med en ADHD-diagnose kan fx i nogle weekender tilbydes ophold hos en anden familie.

Antallet af døgninstitutionspladser har samtidig været nogenlunde konstant, men med en stigende personalenormering.

En anbringelsesreform i 2006 forbedrede muligheden for netværksanbringelser, dvs. anbringelse i plejefamilier med tilknytning til den biologiske familie, dvs. først og fremmest anbringelser hos slægten. Denne form for anbringelse har været meget brugt i udlandet, men indtil da kun lidt brugt i Danmark.

Endelig skal det nævnes, at der siden årtusindskiftet er gennemført to ændringer af finansieringsmodellen, der afgør, hvordan staten og kommunerne deles om udgifterne.

Ændringerne, der trådte i kraft i henholdsvis 2002 og 2007, er gennemført med det sigte, at kommunerne – der træffer afgørelser om at anbringe børn og unge uden for hjemmet – også skal bære det økonomiske ansvar.

Fordelingen mellem stat og kommune ses i tabel 2.1. Før reformen i 2002 bar kommunerne 64 procent af de samlede udgifter. Det steg med reformen til 74 procent. Efter kommunalreformen i 2007 overtog kommunerne det fulde finansieringsansvar. Samtidig overtog kommunerne dog også en del af de tidligere amters beskatningsgrundlag. På denne måde er kommunernes udgiftsniveau til aktiviteterne forblevet nogenlunde konstant.XLII

Tabel 2.1 Kommunernes andel af de samlede udgifter til anbringelse

| Pct.
Før 2002 | 64
2003 | 74
2008 | 100

Mere kompetente forældre, der bruger mere tid og flere penge på deres børn

Et mere overordnet karaktræk ved perioden siden 1980’erne og frem til i dag er, at forældrene er blevet bedre uddannet, og at de bruger mere tid og flere penge på deres børn. Det skulle i princippet virke præventivt på statistikken over anbringelser.

I 1987 brugte forældre til 0-2-årige børn eksempelvis ca. 1 ½ time om dagen på såkaldt primær omsorg. Med dette menes omsorg, der alene retter sig mod at dække børnenes trivsel og behov. I både 2001 og 2008 lå dette tal på godt 2 ½ time om dagen.XLIII

Alt andet lige må vi antage, at denne udvikling skaber bedre rammer for børnene og dermed mindsker antallet af anbringelser uden for hjemmet.XLIV

Ved fortolkningen af denne udvikling skal det dog også med i billedet, at der er stor forskel på, hvor meget tid forældre bruger på deres børn. Nogle ressourcesvage grupper har kun en beskeden tidsanvendelse på børnene. Især slår forældrenes uddannelsesbaggrund igennem i denne sammenhæng. Jo længere uddannelse, desto større tidsforbrug på børnene.XLV

Sammenfatning

Med reformbevægelsen i 1800-tallet, der kulminerede med 1905-loven om behandling af forsømte og forbryderiske børn og unge, blev børne- og ungdomsforsorgens centrale elementer fastlagt i tre spor, når det drejer sig om udsatte og forsømte børn og unge: mulighed for anbringelse i familiepleje og på institution og som generelt underlag et undervisningssystem for alle børn og en offentlig forpligtelse til et forebyggende og opsøgende arbejde. Disse spor er siden fastholdt som de helt afgørende ved anbringelse og forebyggelse af anbringelse.

Fra begyndelsen af 1900-tallet havde det offentlige pligt til at bryde ind, hvis der var mistanke om problematiske forhold i hjemmet. Denne udvikling ligger i forlængelse af et generelt øget offentligt engagement i social- og arbejdsmarkedspolitikken fra 1890’erne og frem.

Op gennem 1930’erne og i de følgende tiår blev der større og større forståelse for, at opdragelsen og udviklingen af børnene skulle ske på et reflekteret og empatisk grundlag, dvs. baseret på en pædagogisk strategi. 1930’erne repræsenterede således et pædagogisk nybrud, og det offentlige forpligtede sig i stigende grad til at føre tilsyn med institutionerne, der dog endnu i de næste 20 til 30 år helt overvejende var drevet af private, enkeltpersoner eller filantropiske foreninger.

Fokus rettedes nu også i stigende grad mod at sikre børnenes sundhed, idet det skulle sikres, at børnene voksede op under ordentlige fysiske rammer.

I 1950’erne kom institutionerne bevillingsmæssigt under offentlig kontrol, og udviklingen gik mod en professionalisering af medarbejderne inden for den forebyggende børneforsorg. Området bevægede sig mod en etablering af et helhedssyn med sammensmeltning af familiepolitiske og socialpædagogiske overvejelser.

Denne i sig selv positive udvikling betød dog ikke nødvendigvis, at inkompetente, vilkårlige og tyranniske ledere og medarbejdere blev afskåret fra at ødelægge anbragte børns barndom helt frem til i dag.

Den seneste udvikling, dvs. udviklingen efter 1980, var kendetegnet ved et yderligere udbygget fokus på forebyggelse. Samtidig fik kommunerne efterhånden tildelt det afgørende økonomiske ansvar for anbringelsesområdet. Nye anbringelsesformer, primært anbringelse inden for familiens netværk, vandt frem indenfor de seneste 20 år, ligesom der har været en tendens mod mindre institutioner.

Antallet af døgninstitutioner faldt fra 1980 og frem til årtusindskiftet, hvorefter det holdt sig på det samme niveau. Tendensen gik mod en bedre personalenormering, altså alt andet lige med muligheder for en bedre pædagogik og bedre vilkår for de anbragte børn.

3 Et mere detaljeret billede af udviklingen gennem de seneste 30-40 år

Kapitel 2 gennemgik nogle af de ændringer, der har fundet sted i lovgivningen og i praksis inden for området ”anbragte børn og unge” siden begyndelsen af 1980’erne.

I dette kapitel vil vi nu give en mere detaljeret skildring af udviklingen gennem de seneste 30-40 år belyst ud fra en række forskellige tilgange, eksempelvis udviklingen i, hvor mange børn der anbringes, hvilke anbringelsesformer der anvendes og længden af anbringelserne.XLVI

Hvor mange børn og unge anbringes?

Figur 3.1 viser, hvordan udviklingen i antallet af anbragte børn har været gennem de seneste godt 30 år. Figuren viser både, hvor mange børn der har været anbragt (venstre y-akse), og hvor stor en andel af alle børn i Danmark der har været anbragt i løbet af perioden (højre y-akse).

Det fremgår, at der er variationer over tid, både i det faktiske antal anbragte børn og i antallet af anbragte børn som andel af børnepopulationen.

I løbet af perioden var der flest børn anbragt udenfor hjemmet i 1985, hvor 14.600 børn var anbragt. Færrest var anbragt i midten af 1990’erne, hvor knap 11.000 var anbragt. Andelen svinger mellem godt 1,2 og knap 1,0 procent i de samme år. Man anbragte derved næsten 25 procent flere børn i 1985 end i 1997.

Figuren illustrerer med andre ord faldet i anbringelser fra 1985 og frem til midten af 1990’erne i takt med, at ”hjemme-er-bedst”-filosofien vinder frem, se omtalen i forrige kapitel. Men faldet afspejler også, at efterskoler og aflastningsophold ikke længere opgøres som anbringelser uden for eget hjem.

Figur 3.1. Antal og andel anbragte børn pr. 31.12. 1982-2013
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Omkring midten af 1990’erne er niveauet stabilt, hvorefter antallet stiger igen frem til begyndelsen af det nye årtusind. Denne stigning kan bl.a. skyldes den nu lovfæstede pligt til, at lærere, pædagoger og borgere indberetter omsorgssvigt, hvis de møder den i deres hverdag, jf. kapitel 2.XLVII

I slutningen af perioden falder niveauet igen for at nærme sig niveauet ved midten af 1990’erne. Vi skal i kapitel 13 vende tilbage til et af de forhold, der har bidraget til, at antallet af anbragte børn er faldende.

Generelt er mønsteret, at risikoen for anbringelse er stigende med alderen, idet langt flere teenagere end børn i intervallet 0 til seks år anbringes. Det skal dog samtidig nævnes, at den faldende anbringelsesstatistik også omfatter teenagerne.

Hvor længe varer anbringelserne?

Figur 3.2 viser variationen i længden af anbringelser i perioden fra 1982 til 2010. Som det fremgår, svinger den gennemsnitlige varighed mellem 13 måneder i 1985 og 34 måneder ved udgangen af perioden.

Også her kan vi iagttage virkningen af ”hjemme-er-bedst”-filosofien i 1980’erne. Anbringelsesperioden er relativt kort gennem tiåret. Effekten af Graversen-udvalgets anbefalinger kan ses i 1990’erne med længere anbringelser til følge. I de seneste år af perioden kan der iagttages en yderligere klart stigende tendens til længere anbringelser.

Valg af anbringelsesformer skifter over tid

I figur 3.3 analyserer vi udviklingen i valg af anbringelsessteder i perioden fra 1982 til 2013. Figuren indeholder tre anbringelsesformer, hvor familiepleje og døgninstitution er selvforklarende. Bosteder består primært af socialpædagogiske kollektiver og kostskoler.

Figuren viser en langsigtet tendens til fald i brugen af de dyre døgninstitutioner med tendens til stabilisering i de seneste 8-10 år af perioden. Andelen falder fra 34 procent af alle anbringelser i 1982 til 19 procent i 2013.

Figur 3.2. Den gennemsnitlige varighed af anbringelser, 1982-2010
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Figur 3.3. Udviklingen i anbringelsesformer, 1982-2013
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Brugen af bosteder svinger omkring et niveau på 30 procent, mens andelen anbragt i familiepleje stiger fra 39 procent i 1982 til 53 procent i 2013. Hvert andet anbragte barn var dermed i familiepleje i 2013 mod godt hvert tredje i 1982.

Tvangsanbringelser

Ved langt de fleste anbringelser er anbringelsen i overensstemmelse med børnenes og/eller forældrenes ønsker.

Især blandt de unge er der overensstemmelse, hvilket bl.a. kan hænge sammen med, at vi i Danmark har en bred vifte af indsatser over for denne gruppe. Det kan være ophold på kost- og efterskoler (der efter 1994 som nævnt ikke tæller med i statistikken som en anbringelse), i eget værelse eller i socialpædagogiske kollektiver.XLVIII En del anbringelser finder alligevel sted som tvangsanbringelser, når situationen er gået i hårdknude, og alt taler for en anbringelse.

I figur 3.4 vises, hvordan brugen af anbringelser uden samtykke fra forældrene har ændret sig i tiden fra 1982 til 2013. Figurens y-akse angiver, hvor mange procent af alle anbringelser der finder sted som tvangsanbringelser.

Brugen af tvangsanbringelser stiger fra 1985 og frem til 1998 og falder derpå frem til 2007 (med året 2006 som en markant undtagelse)XLIX for derefter at stige markant fra 2010 til 2011.

Årsagen til tvangsanbringelsernes stigende andel af alle anbringelser er bl.a., at efterskoler og aflastningsophold som nævnt ikke længere tæller med i anbringelsesstatistikken, hvorved tvangsanbringelserne kommer til at fylde mere i det samlede billede.

Som ved anbringelser uden for eget hjem generelt er der en stærk regional variation i brugen af tvangsanbringelser. I 2010 anvendte myndighederne i Lolland Kommune tvangsanbringelse 14 gange så hyppigt som i de jyske kommuner, der anvender tvangsanbringelse mindst muligt.

På landsplan udgjorde tvangsanbringelser i 1985 kun knap 1,4 procent af alle anbringelser. I 1998 lå niveauet på knap 8 procent, mens tvangsanbringelser i 2013 udgjorde tæt på 11 procent af alle anbringelser.

Baggrunden for det lave niveau i 1980’erne er forestillingen om, at det er bedst at beholde barnet i eget hjem. Den efterfølgende stigning kan forbindes med Graversen-udvalgets anbefalinger, senere forstærket af pædagoger og læreres indberetningspligt, når de mener at observere overgreb og omsorgssvigt af forskellig karakter mod børn i deres faglige varetægt.

Den kraftige stigning efter 2010 kan bl.a. hænge sammen med nogle meget mediedækkede og ubehagelige sager om misbrug og vantrivsel. En mere sandsynlig forklaring på den stigende andel er dog, at antallet af anbringelser generelt falder mod slutningen af perioden, hvorved tvangsanbringelserne får en større andel. Det kan også spille en rolle, hvis flere unge modsætter sig anbringelse og derved fremkalder en tvangsanbringelse.

Figur 3.4. Anbringelser uden samtykke som andel af anbringelser, 1982-2013
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

De samlede udgifter til anbringelser

Udgifterne til anbringelser af børn og unge uden for hjemmet er meget betydelige, hvilket fremgår af figur 3.5.

Priserne i figuren er opgjort i faste 2000-priser. Med dette mener vi, at alle priser er omregnet til prisniveauet i 2000. Herved bliver tallene fuldt sammenlignelige, og vi kan følge udviklingen over tid uden problemer. Indeholdt i beregningerne er også udgifter til forebyggende initiativer.

Undersøgelsesperioden begynder denne gang i 1996. Her lå udgifterne på knap 10 mia. kr. Der skete herefter en ubrudt stigning frem til 2001. Derpå lå niveauet efter et fald fra 2001 til 2002 fast indtil 2007. Dette år gennemførtes som omtalt i kapitel 2 en kommunalreform, hvor de tidligere 270 kommuner blev reduceret til 98.

Fra 2007 følger først en stigning frem til 2009 og derefter med den økonomiske krises gennemslag et fald, der for alvor sætter ind i 2010, så niveauet ved udgangen af perioden ret præcist er tilbage på niveauet omkring årtusindskiftet.

Opgjort som andel af værdien af samfundets samlede produktion, BNP, udgjorde udgifterne til området ca. 0,8 procent af BNP både i 1996, 2007 og 2013. Der er altså tale om, at samfundet investerer meget store summer i anbringelser af børn og unge uden for eget hjem samt i forebyggelse af anbringelser. Men også, at området ligger stabilt som andel af BNP.

I den offentlige debat og i medierne har det ellers fra tid til anden været fremført, at der var en meget stærk og ukontrollabel opdrift i kommunernes udgifter til anbragte børn og unge. Det kan ikke afvises, at denne forestilling er blevet brugt af det politiske niveau i nogle kommuner til at bede kommunens socialrådgivere om at være tilbageholdende med at foranstalte anbringelser, og at der er sket begrænsninger i mulighederne for at leve op til lovens bestemmelser.

Årsagen til myten om de eksplosive udgifter kan have baggrund i, at kommunerne som nævnt er blevet pålagt en stigende andel af disse udgifter efter årtusindskiftet. Så set med kommunalbestyrelsernes øjne kan det opleves som om, at udgifterne er voldsomt stigende. Men hvis dette er tilfældet, glemmer kommunalpolitikerne at indregne, at der er sket en tilsvarende kompensation fra statens side, der er indført andre steder i deres regnskaber, se kapitel 2.

Figur 3.5. Samlede driftsudgifter til anbringelser af børn og unge samt forebyggende foranstaltninger (faste 2000-priser), 1996 til 2013
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Figur 3.6. Udgifter pr. anbringelse (faste 2000-priser), 1996-2013
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Udgifter pr. anbringelse

Endelig skal fremstillingen rundes af med figur 3.6, der giver en oversigt over udviklingen i, hvad det i gennemsnit koster at sætte en anbringelse i værk.

Vi beregner pris pr. anbringelse som den samlede udgift på området divideret med antallet af anbringelser pr. 31/12 i året og anvender således ikke det faktiske antal anbragte i løbet af året til beregninger af udgifter pr. anbringelse. Erfaringsmæssigt giver det en undervurdering af antallet, hvilket i denne sammenhæng fører til en vis overvurdering af udgifterne pr. anbringelse. På den baggrund skal det faktiske udgiftsniveau i figuren tages med forbehold, og man bør nøjes med at tolke i niveauændringer over tid.

Med dette forbehold kan det dog ses, at udgifterne pr. anbringelse er steget med godt 30 procent set over de knap 20 år. Bag dette tal ligger bl.a. stigende udgifter ved anbringelse i døgninstitution samt en stigende længde af anbringelse, se figur 3.2.

Sammenfatning

Antallet af anbragte børn og unge har gennem de seneste godt 30 år bevæget sig mellem 11. og godt 14.000 børn og unge med en faldende tendens i de seneste år af perioden. Ved udgangen af perioden var der dog fortsat anbragt omkring 12.000 børn og unge. Andelen af børn og unge anbragt uden for hjemmet har bevæget sig mellem 1,0 og 1,2 procent. I de seneste år har der samtidig været en klart stigende tendens til længere anbringelser. Risikoen for at blive anbragt første gang stiger med alderen. Langt flere teenagere anbringes, end der anbringes helt små børn i alderen fra nul til seks år.

Ved valget af anbringelsesform fylder placering i familiepleje mere og mere i det samlede billede, og i 2013 var hvert andet anbragt barn placeret i familiepleje. Især anbringelse på de dyre døgninstitutioner viser et langsigtet fald, dog med en tendens til stabilisering i de senere år.

Set over perioden 1982 til 2013 kan man iagttage en stigende andel af tvangsanbringelser, der stiger fra under 3 procent i 1982 til tæt på 11 procent i 2013.

Endelig viser kapitlet, at de samlede udgifter til anbringelser samt forebyggende aktiviteter har ligget omkring 12-14 mia. 2000-kr. siden årtusindskiftet. Det svarer ret stabilt til en andel på 0,8 procent af BNP. Denne oplysning tilbageviser dermed tilbagevendende påstande i medierne og i nogle kommunalbestyrelser om, at der er sket en udgiftseksplosion på området.

Noter

I Sabine Beck (2014) indeholder sådanne interview med tidligere anbragte børn og unge. Disse interview giver et indtrængende indblik i, hvilke børneliv, det er, der fører til anbringelse.

II Se fx Birgitte Schjær Jensen (2014).

III Frank Ebsen (2012).

IV Frank Ebsen (2012).

V Fremstillingen bygger især på kapitel 1 i Signe Hald Andersen (red.) (2010) samt kapitel 5 i Signe Hald Andersen og Peter Fallesen (2013). Desuden trækkes på Frank Ebsen (2012) samt de forfattere, der er nævnt i de følgende noter.

VI Se Viggo Jonasen (1998) og Jørn Henrik Petersen m.fl. (red.)(2010) for en nærmere omtale af 1700-tallets fattiglovgivning.

VII Tiggeri var dog fortsat meget udbredt, se fx Jens Engberg (1976).

VIII Om tilværelsen i disse fængsler, se fx Haavard Rostrup (1987).

IX Inge M. Bryderup (2005). Samme oplyser, at dette niveau lå næsten tre gange over landsgennemsnittet.

X For en uddybning, se Bent Jensen (2006).

XI Frank Ebsen (2012). Viviana A. Zelizer (1994) følger udviklingen i synet på barnet i USA fra 1870’erne til 1930’erne – fra et individ med en vis økonomisk betydning via børnearbejde i landbruget og industrien til ”det moderne barn” med alt, hvad der ligger emotionelt og rettighedsmæssigt i dette begreb. Generelt sentimentaliseres ideen/forestillingen om barnet, hvilket giver barnet en større værdi, eksemplificeret ved efterspørgslen efter adoptionsbørn. Senere i 1900-tallet slår rettighedsopfattelsen igennem i en række formelle strukturer og institutioner, i Danmark eksemplificeret ved dannelsen af Regeringens Børneudvalg og Det Tværministerielle Børneudvalg i 1987, og senere i 1994 etableredes Børnerådet, som har til opgave at sætte børns behov og rettigheder på den politiske og samfundsmæssige dagsorden (Marie Appel Nielsen og Lars Skov Henriksen (2001)). Centralt står begrebet ”det gode børneliv”. Internationalt udarbejdede Folkeforbundet, forløberen for FN, i 1924 Geneve-erklæringen af 1924 om Barnets Rettigheder, der dog ikke var juridisk bindende. FN’s konvention om barnets rettigheder er fra 1989. Den indeholder 54 artikler, som fastlægger barnets grundlæggende rettigheder. Barnet etableres som subjekt, der selv har ret til at træffe valg om dets fremtidige liv – også i de tilfælde, hvor myndighederne står overfor at skulle gribe ind.

XII Frank Ebsen (2012).

XIII Maria Appel Nissen og Lars Skov Henriksen (2001).

XIV Jørn Henrik Petersen m.fl. (red.)(2011).

XV Inge M. Bryderup (2005).

XVI Frank Ebsen (2012).

XVII Inge M. Bryderup (2005).

XVIII Frank Ebsen (2012). Afhandlingen indeholder en oversigt over forskning i 1905-loven.

XIX Her efter Maria Appel Nissen og Lars Skov Henriksen (2001).

XX Frank Ebsen (2012).

XXI Frank Ebsen (2012).

XXII En nærliggende antagelse er da, at det færre antal børn skærpede forældrenes opmærksomhed om det enkelte barn. Se dog også Viviana A. Zelizer (1994) for en problematisering af denne antagelse.

XXIII Hans Kornø Rasmussen (2015).

XXIV Lene Koch (1996) giver en analyse af, hvordan racehygiejnen blev praktiseret i Danmark i perioden fra 1920 til 1956.

XXV Jørn Henrik Petersen m.fl. (red.)(2011).

XXVI Claus Øgendahl (2000).

XXVII Inge M. Bryderup (2005).

XXVIII Frank Ebsen (2012).

XXIX Jørn Henrik Petersen m.fl. (2011).

XXX Jørn Henrik Petersen m.fl. (2011).

XXXI Inge M. Bryderup (2005).

XXXII Maria Appel Nielsen og Lars Skov Henriksen (2001).

XXXIII Maria Appel Nielsen og Lars Skov Henriksen (2001).

XXXIV Inge M. Bryderup (2005).

XXXV Den første mere systematiske analyse af klientellet i børneværnet var dog Helge Kjems (1952), se Inge M. Bryderup (2005) for en omtale af denne.

XXXVI Frank Ebsen (2012).

XXXVII Dette skete principielt med bistandsloven i 1976.

XXXVIII Spanskrøret blev først afskaffet i skolen i 1967, og i hjemmene var brug af en opdragende lussing helt legalt og almindeligt udbredt.

XXXIX Line Tolstrup Holm og Thomas Lekfeldt (2015).

XL Inge M. Bryderup (2005).

XLI Den øgede satsning på forebyggelse kom til udtryk ved en vækst i andelen af hjemmeboende børn og unge, der modtog forebyggende foranstaltninger. Andelen af børn og unge i denne kategori steg fra 0,55 procent i 1993 til 1,27 procent i 2005 (Frank Ebsen (2012)).

XLII Signe Hald Andersen og Peter Fallesen (2013).

XLIII For en uddybning, se: Bent Jensen og Torben Tranæs (2011), kapitel 6 ”Tid og forbrug i familier med børn”.

XLIV Se Jens Bonke (2009) for familiernes forbrug på deres børn og mere detaljeret om tidsallokeringen.

XLV Jens Bonke (2016) analyserer denne ulighed i forældrenes tidsanvendelse på børnene. Der er dog tegn på, at uligheden er mindre i Danmark end i fx England og Canada (Jens Bonke (2016)).

XLVI Figurerne i dette kapitel baserer sig på tilsvarende i Signe Hald Andersen (red.)(2010) og Signe Hald Andersen og Peter Fallesen (2013), der er blevet opdateret til brug i bogen her.

XLVII I loven defineres målgruppen som børn/unge med behov for særlig støtte.

XLVIII Mette Ejrnæs, Morten Ejrnæs og Signe Frederiksen (2010).

XLIX Ankestyrelsen anfører, at tallene for 2006 er ufuldstændige som følge af kommunalreformen.

DEL II

Anbringelsens betydning

4 Anbragte børn og unge: Får de et dårligere voksenliv?

Vi så i kapitel 3, at omkostningerne ved anbringelser af udsatte børn og unge er meget store. Ambitionen hos de bevilgende myndigheder er, at de udsatte børn og unge via en anbringelse skal kompenseres for den opvækst og den socialisering, de har været ude for i problemfyldte og konfliktramte familier. Ideelt set skal de få et liv som alle andre børn, der ikke har været anbragt uden for hjemmet.

I dette kapitel undersøger vi, hvor langt man når med denne ambition, idet vi bl.a. inddrager oplysninger om uddannelse, kriminalitet og risikoen for en alt for tidlig død. Sidstnævnte forhold tages som et udtryk for de unges tilbøjelighed til at udvise såkaldt risikoadfærd.

Unge har udvist en risikoadfærd, lige siden ungdommen på et tidspunkt i 1800-tallet trådte i karakter som en selvstændig livsfase mellem barndommen og voksenlivet.I Undersøgelser i vesteuropæiske lande viser imidlertid, at den generelle tilbøjelighed til risikoadfærd er aftagende, måske formidlet af generelt styrkede familiebånd og en mindre ”generationskløft” end i tidligere historiske perioder. Så den underliggende tendens blandt unge generelt er en reduceret risikoadfærd.II

Analysen i kapitlet her bygger på en registrering af, hvordan det er gået 108.000 mennesker, der var anbragt en eller flere gange som børn og unge. Disse menneskers livssituation modstilles livssituationen for den øvrige befolkning.III Data stammer fra de danske registre.

Det overordnede billede

Børn, der anbringes uden for hjemmet, adskiller sig i udgangspunktet fra andre børn på en række karakteristika. Men forskellene går videre, idet vi fra danske og udenlandske studier ved, at mennesker, der har været anbragt som børn, klarer sig dårligere senere i livet på en lang række felter sammenlignet med mennesker, der ikke har oplevet en anbringelse.

Hermed bærer disse børn de ulemper, de havde i barndommen, med sig ind i livet som voksne. Vi vender os nu mod de forskellige tilgange, der blev anvendt i analysen, til at registrere disse ulemper.

Det er her vigtigt at bemærke, at de forskelle, vi omtaler, ikke nødvendigvis afspejler effekten af selve anbringelsen.

Forskellene afspejler summen af de problemer, børnene mødte før anbringelse, og effekten af anbringelse. De ikke-anbragte børn vil allerede i udgangspunktet gennemsnitligt have haft langt bedre opvækstbetingelser, adgang til langt flere ressourcer og muligheder end voksne, der har været anbragt, havde.

Det vil alt andet lige betyde, at de står bedre rustet til kognitivt og emotionelt at klare sig i voksenlivet.

Dobbelt risiko for tidlig død

Vi indleder med at analysere risikoen for en for tidlig død. Tidlig død er her afgrænset som dødsfald inden det fyldte 18. år. Man kan også udtrykke det på den måde, at vi her har et ultimativt udtryk for summen af de problemer, anbragte børn og unge må bære, inklusive problemer med det psykiske og fysiske helbred.

Tallene viser, at ud af 1.000 anbragte drenge vil de 12 være døde inden deres 18-års fødselsdag. For andre drenge er dette samme tal 7 ud af 1.000. Der er altså tale om en massiv overdødelighed i gruppen af anbragte drenge. Denne overdødelighed kan så igen tolkes i retning af, at denne gruppe drenge har en højere grad af risikoadfærd og generelt lever et mere problemfyldt liv.

Blandt pigerne dør færre. Men også her er mønsteret det samme, nemlig at risikoen er markant forøget: 7 ud af 1.000 piger, der har været anbragt, dør i en tidlig alder inden det fyldte 18. år. Det tilsvarende tal for andre piger er 3 ud af 1.000.

Årsagerne til disse dødsfald fremgår ikke af analysen. Udenlandske studier af tilsvarende grupper viser imidlertid, at dødsfaldene især skyldes selvmord, stofmisbrug, trafikulykker og andre former for risikoadfærd. Men overdødeligheden kan som antydet ovenfor også være betinget af øget somatisk og psykisk sygdom blandt de anbragte børn.

Anbragte børn og unges helbred skiller sig også negativt ud

Vender vi os nu mod helbredsforholdene i de to grupper, adskiller de anbragtes helbred sig fra resten af befolkningens.

Målt ved antallet af lægebesøg hen over barn- og ungdommen skiller de anbragte sig markant ud. I de første år, fra nul til fire år, besøger de lægen markant færre gange end andre børn.

Risikoadfærd som selvskadelige aktiviteter

I bogen Scener fra et anbragt liv (2014) har Sabine Beck bedt 12 unge fortælle om livet før, under og efter de blev anbragt på et opholdssted. En ung anonym kvinde, hvis mor var narkoman, fortæller om sit eget tidlige misbrug:

Det blev aftalt, at jeg skulle flytte ind på ungdomspensionen med det samme. Jeg flyttede og røg rigtig meget hash – i hvert fald når man tænker på, at jeg kun var 13 år. Ved hendes næste anbringelse på institution blev forbruget sat yderligere op, og nye stoffer blev afprøvet: Jeg lærte de unge at kende på akutinstitutionen. De fleste røg masser af hash og havde alle mulige problemer (…). Den ene af de nye piger havde venner tæt på opholdsstedet, og der tog vi tit op. Der var også alle mulige andre stoffer, så jeg fik prøvet alt muligt. Som jeg aldrig havde prøvet før.

Denne forskel skifter fortegn, når de anbragte børn fylder 10 år. Herefter besøger de lægen flere gange end andre.

For drenge er registreret 50 procent færre lægebesøg i førskolealderen og 25 procent flere lægebesøg end andre drenge som teenagere. For piger er billedet endnu mere udtalt: De anbragte piger har 50 procent færre lægebesøg i førskolealderen og 50 procent flere besøg end andre piger som teenagere.

Ud fra tallene er det nærliggende at konkludere – data kan dog ikke bevise det – at det lave antal lægebesøg i den tidlige barndom er et udtryk for svigtende forhold i hjemmet: manglende omsorg og forsømmelse.

Tilsvarende er det nærliggende at tolke det større antal lægebesøg i teenageårene som udtryk for, at denne gruppe har dårligere helbred end dem, der ikke oplever at blive anbragt. Dette dårligere helbred kan have en baggrund i et dårligere barneliv.

De anbragte har gennem hele barndommen et forhøjet antal indlæggelser på sygehus/hospital, se figur 4.1.

Da indlæggelse på hospital ofte kræver en visitation fra en læge eller en helt akut hændelse med en åbenlys helbredstruende effekt som fx et færdselsuheld, kan disse indlæggelser tolkes som et objektivt udtryk for helbredstilstanden. Det fremgår da af figur 4.1, at de anbragte børn og unge helt frem til de fylder 20 år har et dårligere helbred end børn og unge, der ikke oplever en anbringelse.

De anbragte har tilsvarende en stærkt forhøjet sandsynlighed for at blive forældre som teenagere. Sandsynligheden er ikke mindre end tre gange så høj for både drenge og piger. Helt unge forældre oplever erfaringsmæssigt flere problemer med at påtage sig og udfylde forældrerollen end forældre, der er ude over teenageårene.

Ringere uddannelse er også et handicap for de anbragte børn og unge

De anbragte børn og unge klarer sig også forholdsvis dårligt i uddannelsessystemet. Problemerne starter allerede i folkeskolen, hvor de i gennemsnit får lavere karakterer end andre.

De forlader som regel uddannelsessystemet et år tidligere end andre. Konsekvensen er, at de har mindre sandsynlighed for at få en uddannelse. I analysen er det målt, hvor mange der får en erhvervskompetencegivende uddannelse, som giver adgang til andet end ufaglærte job.

Figur 4.1a. Antal hospitalsindlæggelser, drenge, tal fra 1981-2005

Figur 4.1b. Antal hospitalsindlæggelser, piger, tal fra 1981-2005
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Mens halvdelen af de 21-årige mænd i almindelighed har en sådan uddannelse, gør det samme sig kun gældende for 15 procent af de 21-årige, der tidligere har været anbragt.

Blandt ikke-anbragte kvinder har 58 procent en uddannelse, mens det samme kun gør sig gældende for 21 procent af de anbragte.

Da uddannelse er den vigtigste faktor for at få et godt job og sikre en generel deltagelse i det demokratiske liv og søge adgang til viden og kultur, tegnes der her et dystert billede af de anbragte børn og unges fremtid.

Det går da heller ikke de tidligere anbragte børn og unge specielt godt på arbejdsmarkedet. De er påfaldende mere ledige end andre. Dermed er der også flere, der kommer til at leve af overførselsindkomster. Det sidste understreger et argument om, at der er behov for særlige og tidlige indsatser for udsatte børn.

Opsummering

Forskellene i det senere voksenliv mellem anbragte og ikke-anbragte børn og unge kan ikke tages som udtryk for, at det er gået sådan, fordi barnet eller den unge blev anbragt. Man kan derimod alene konkludere, hvilke ulemper der senere i livet præger personer, som også har været anbragt som barn eller ung.

Forklaringen er forskelle i ressourcer i udgangspunktet. De anbragte børn kommer i høj grad fra ressourcesvage hjem. Disse hjem kan have været præget af opløste familier og sociale problemer i form af alkohol- eller narkomisbrug, psykiske problemer, vold i familien og et liv på overførselsindkomster.

Gruppen af anbragte børn sammenlignes her med en tilfældigt udvalgt gruppe af mennesker, der ikke har været anbragt som børn og unge. Dette flertal i befolkningen har socialt og i familien været præget af bedre betingelser i opvæksten. Flere sociale og økonomiske ressourcer og generelt flere muligheder.

De to grupper afviger fra hinanden på en lang række punkter. Det er alle disse punkter, der fører til de noterede forskelle og ikke anbringelsen i sig selv.

Man kan tværtimod håbe, at anbringelserne er med til at gøre forskellene mindre, end de ellers ville have været. De pædagogiske tilbud, stabiliteten i dagligdagen og bedre fysiske rammer kan måske i et vist omfang kompensere for noget af den konfliktfyldte opvækst, selvom tidligt skadede børn generelt står svagere i livet.

5 Plejefamilier giver anbragte børn et bedre udgangspunkt end institutioner i de mildere anbringelsessager

Som det fremgik af kapitel 2, er det en diskussion med rødder tilbage til midten af 1800-tallet, om anbragte børn og unge har bedst af at blive placeret i en institution eller i en plejefamilie.IV

I Danmark siger loven, at kommunens sagsbehandlere skal placere barnet i den type af anbringelse, som er bedst egnet til at varetage dets behov og løse dets problemer. Udfordringen er dog, at ingen rigtig ved, hvad der virker bedst for et givet barn. Det afspejles i en meget uensartet kommunal praksis på området.

Nok er der en tendens til, at børn anbragt i familiepleje klarer sig bedre senere i livet end børn anbragt på institution, og ny forskning viser også, at børnene synes at trives bedre i plejefamilierne.V Men man ved også, at der er forskel på de to grupper af børn.

Børn anbragt i familiepleje har gennemgående færre problemer med sig end børn anbragt på institution. Hos de børn og unge, der er anbragt på døgninstitutioner eller socialpædagogiske opholdssteder, har anbringelsesårsagerne ofte en tungere og mere kompleks karakter.

Man kan tage et eksempel, hvor Emma kommer i familiepleje, fordi hendes mor er syg, mens Anders kommer på institution, fordi han har ADHD i udtalt grad og ikke kan hjælpes ved effektiv medicinering og/eller terapi.

De to børn er dermed meget forskellige i udgangspunktet. Så forskellige, at man reelt ikke kan sige noget om, hvilken rolle lige præcis anbringelsen i henholdsvis familiepleje og på institution kom til at spille for deres udsigter for fremtiden.

Ny analyse giver et bidrag til afklaring

Som en del af Rockwool Fondens projekt med forskning i temaet ”anbragte børn og unge” indgik et bidrag til afklaring af, hvilken form for anbringelse der gavner barnet mest.

Forskerne undersøgte ud fra to kriterier:

– Hvilken gruppe havde den bedste uddannelse?

– Og hvilken gruppe havde den laveste kriminalitet, når børnene blev voksne?

Forskerne greb analysen an på den måde, at de tog udgangspunkt i søskende, hvor det ene af børnene bliver anbragt, men ikke det andet eller de andre.

Vi kan blive ved eksemplet med Emma og Anders. De to sammenlignes med deres respektive søskende. Anders må eksempelvis forventes at ligne sine søskende på væsentlige punkter. Det kan være i forhold til påvirkning fra forældre, gener, opvækst og socioøkonomisk status.

Forskerne bruger altså Anders’ bror som et billede på, hvordan det ville være gået Anders, hvis han ikke var blevet anbragt. Og tilsvarende med Emma, der sammenlignes med søskende, der ikke er blevet anbragt.

I anden runde sammenlignes så forskellen mellem Anders og hans søskende med forskellen mellem Emma og hendes søskende. Denne sammenligning er renset for de problemer, der ligger i, at Emma og Anders ikke har samme udgangspunkt, givet ved deres familiebaggrund.

Den undersøgte gruppe

Den undersøgte gruppe i analysen er altså familier, der hverken har fået alle eller ingen børn anbragt.

Det giver mulighed for at sammenligne med ikke-anbragte søskende. De resultater, vi præsenterer nedenfor, har altså den begrænsning, at de ikke kan bruges til at forstå sammenhænge for anbragte børn uden søskende.VI

Det spiller derimod ingen rolle, at kommunerne har en meget forskellig praksis, når de skal vælge mellem anbringelse i familiepleje og institution. Det ændrer ikke ved konklusionerne nedenfor at tilføje dette aspekt ved anbringelser af børn.

Analysen måler som nævnt på to forhold: dels uddannelse, dels risikoen for at blive kriminel som voksen.

Af figur 5.1 fremgår det, at der er en forskellig effekt af anbringelse i plejefamilie over for anbringelse i institution, når emnet er uddannelse.

Figurens grå søjler illustrerer, i hvilket omfang søskende til de anbragte er i gang med en erhvervskompetencegivende eller en studieforberedende uddannelse som 18-årige. Det ses, at deltagelse i uddannelse næsten er den samme for disse søskende, nemlig henholdsvis 76 og 74 procent.

Men det fremgår også af figuren, at der er en betydelig forskel på andelene for de to typer af anbragte børn.

Børn anbragt i plejefamilie har således en 12 procentpoint større sandsynlighed for at være i uddannelse som 18-årige end børn anbragt på en døgninstitution. Forskellen på de 12 procentpoint viser, at anbringelse i forhold til uddannelse har en større negativ betydning for børn anbragt på døgninstitution end i familiepleje.

Tilsvarende resultater opnås (ikke vist i figuren), hvis man ser på sandsynligheden for, at børnene har afsluttet en erhvervskompetencegivende uddannelse, når de fylder henholdsvis 22 og 25 år.

Figur 5.1. Andel, der som 18-årige er i gang med en studieforberedende eller erhvervskompetencegivende uddannelse
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Anbringelse i plejefamilie kontra institutionsanbringelse: risikoen for at blive kriminel

Vender vi os nu mod risikoen for at have modtaget en dom for kriminalitet, er der også her noget at hente ved anbringelse i plejefamilie frem for på institution. Tallene omhandler alene mænd, idet meget få kvinder modtager en dom.VII

Mænd, som har været anbragt i en plejefamilie, har en 8 til 10 procentpoint lavere sandsynlighed for at have modtaget en dom for kriminelle aktiviteter end dem, der har været anbragt i en døgninstitution.

Undersøgelsen finder også, at drenge, som har været anbragt i familiepleje, ikke har en højere kriminalitetsrisiko end deres brødre, som ikke har været anbragt. Børn anbragt i familiepleje bliver altså ikke mere kriminelle end deres søskende. Plejefamilierne formår dermed i gennemsnit at kompensere det anbragte barn, så det ikke bliver mere kriminelt end dets søskende.

Af analyserne fremgår det også, at jo ældre drengene er ved første anbringelse, desto større er risikoen for at være kriminel som 18-årige. Dette kan dog være forklaret af, at de sene anbringelser i teenageårene sættes i værk, fordi den unge er på vej til at blive kriminel, hvorfor den kommunale sagsbehandler og/eller forældrene ønsker at få den unge anbragt væk fra venner med potentiale for kriminalitet.VIII

Sammenfatning

Kapitlets resultater tyder overordnet på, at plejefamilier er bedst til at sikre de anbragte børns fremtid. Det gælder både opnåelse af uddannelse og fravalg af kriminalitet.

Det er dog værd at bemærke, at resultaterne er udtryk for en gennemsnitsbetragtning, og at de kun gælder de mildere anbringelsessager. Man kan således sagtens forestille sig, at der findes grupper af børn blandt de anbragte børn, som vil have størst gavn af en anbringelse i en institution.

Man må også formode, at der er en stor andel af børnene, der ikke kan anbringes i plejefamilier, fordi de kræver særlige former for professionel behandling eller overvågning.

6 Hvad betyder længden af en anbringelse?

Børn bliver anbragt, når deres forældre er ude af stand til at sikre dem en acceptabel barndom i hjemmet, hvis der er store udviklingsmæssige udfordringer ved børnene selv, eller hvis forældrene ligefrem påfører børnene skade. Der er altså en forventning om, at anbringelsen kan tilbyde et bedre opvækstmiljø, end hjemmet kunne.

En anbringelse kan dog være et dramatisk skift i dagligdagen, og børn kommer nemt til at opleve et negativt overgangschok ved overgangen fra hjemmet til institutionen eller plejefamilien. Så hvis en anbringelse tilbyder et bedre opvækstmiljø end hjemmet, vil det stadig kræve tid, før de positive virkninger af anbringelsen afbøder chokeffekten af selve anbringelsen.

En anden umiddelbar effekt ved anbringelsen er også påvist af udenlandsk forskning.IX Den viser, at børn, der anbringes, oplever selve anbringelsen som nedværdigende, og at identiteten som anbragt barn får dem til at sætte spørgsmålstegn ved deres værdi som mennesker. Denne oplevelse og påvirkning af identiteten i kraft af selve anbringelsen hører altså også til blandt de forhold, der skal kompenseres for i et videre forløb som anbragt.

Vi omtalte i kapitel 2, at det såkaldte Graversen-udvalg i sin betænkning fra 1990 anbefalede længere og mere stabile anbringelsesforløb, hvis et udsat barn først var blevet anbragt. Graversenudvalgets anbefaling fulgte nogle af argumenterne ovenfor, og anbefalingen blev optaget i lovgivningen, idet kommunerne i praksis begyndte at følge den fra 1993 og frem.

Et mål ved reformen var at yde hjælp til udsatte børn ved at give dem mere tid i anbringelsen, hvis hjemmet ikke kunne tilbyde dem de opvækstvilkår, de havde krav på, eller hvis hjemmet måske ligefrem udgjorde en trussel mod børnenes muligheder og trivsel.

Den længere anbringelse skulle sikre stabilitet – kontinuitet – i anbringelsen: Trygge rammer i en længere periode, der ikke blev afbrudt af hjemtagelser og efterfølgende mulig genanbringelse.

Men var det så en fornuftig tilgang til anbringelsesproblematikken? Det undersøger vi i kapitlet her.X

Tilgangen i analysen

Forskerne tog i deres analyse udgangspunkt i registeroplysninger for godt 7.000 børn født mellem 1982 og 1987.

Fælles for dem er, at de blev anbragt uden for hjemmet første gang, før de fyldte 13 år. Denne gruppe af børn ligner hinanden på en lang række punkter, fx i forhold til hvor mange anbringelser de oplevede, deres alder ved første anbringelse og den andel, der anbringes.

Der var kun ét punkt, hvor de adskilte sig. Og det var netop i forhold til, at de, der er født sidst i perioden, oplever længere anbringelser end de lidt ældre i forlængelse af anbefalingerne fra Graversen-udvalget.

Den analytiske fremgangsmåde betyder, at det kun er anbringelsens længde, der ændrer sig. Denne ændring er alene påvirket af udefrakommende hændelser i form af ændringer i lovgivningen og i den kommunale praksis ved anbringelse. Med dette datasæt kunne det derfor uafhængigt af børnenes øvrige egenskaber analyseres, hvordan den længere periode med anbringelse påvirkede børnenes liv som unge voksne.

Analysen fokuserede på forskelle i de unges indkomst, i beskæftigelse og i kriminel adfærd.

Forskelle i indkomst

Generelt er konklusionen, at børn, der har været anbragt i længere tid, klarer sig markant bedre end dem, der kun har været anbragt i kortere tid. Helt konkret var resultatet, at børn, som oplevede en forlængelse af deres anbringelse på op til et år, klarer sig mærkbart bedre senere i livet end dem, der ikke fik forlænget deres anbringelse.

Figur 6.1. Effekten af ét års længere anbringelse på det gennemsnitlige barns bruttoindkomst som 21-årig
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Vi begynder med effekten af den længere anbringelse på et år på de unges indkomster. Denne effekt illustreres i figur 6.1. Der analyseres som nævnt alene på børn, der er blevet anbragt, før de fyldte 13 år.

Figuren viser en positiv sammenhæng mellem længden af anbringelsen og bruttoindkomsten som 21-årig. Når et barn bliver anbragt et år ekstra, stiger bruttoindkomsten i det 21. leveår med ca. 11.000 kr. Det gennemsnitlige barn i studiet har været anbragt i fem år som barn, mens kontrolgruppen har været anbragt i seks år.

Forskelle i ledighed

Figur 6.2 illustrerer virkningen på det tidligere anbragte barns tilknytning til arbejdsmarkedet som 21-årig af et års længere anbringelse.

I figuren vises ledigheden for gruppen af børn, der har været anbragt et år mindre end sammenligningsgruppen. Det fremgår, at børn med en kortere anbringelsestid har en højere årsledighed på 6 procentpoint end børnene med et års længere anbringelse.

Figur 6.2. Effekten af ét års længere anbringelse på det gennemsnitlige barns ledighed som 21-årig
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Forskelle i kriminalitet

Det blev også undersøgt, om der er en sammenhæng mellem anbringelseslængde og kriminalitet begået i det 18.-21. leveår. Altså om øget anbringelsestid reducerer eller tværtimod øger kriminaliteten.

Af figur 6.3 fremgår det, at svaret er både ja og nej. Og, at det kommer an på, hvor lang tid barnet er anbragt.

Figuren angiver effekten af at forlænge en anbringelse med et år. Forklaringen er denne: For børn, der er anbragt kort tid, dvs. op til 3 år, øger ekstra anbringelsestid kriminaliteten senere i livet. Men det forholder sig omvendt for børn, der er anbragt i lang tid. For dem gælder, at bare et ekstra år som anbragt mindsker den senere kriminelle aktivitet.

Figur 6.3 illustrerer den lidt komplekse sammenhæng. Den, der har været anbragt i to år, vil i gennemsnit i det 18.-21. leveår få 0,35 flere domme for kriminelle handlinger i forhold til den, der kun har været anbragt et år.

Modsat forholder det sig for dem, der i barndommen har været væk fra forældrene i mange år. De, som har været anbragt i ti år, vil som 18-21-årig i gennemsnit få 0,22 færre domme end dem, der har været anbragt ni år.

Figur 6.3. Effekten af øget anbringelseslængde på domme for kriminelle gerninger begået i det 18.-21. leveår pr. år ekstra i anbringelse
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Sammenfatning

Analysen i dette kapitel synes på væsentlige punkter at understøtte antagelsen om, at længere anbringelser kan have en positiv virkning på de anbragte børns liv som unge voksne. Dette gælder en øget indkomst som ung voksen og en mindre ledighed. Den længere anbringelse kan give en struktur i hverdagen, som barnet ellers manglede, og anbringelse det rigtige sted kan også bringe barnet i kontakt med empatiske voksne, der kan fungere som positive rollemodeller. Strukturen kan være med til at give barnet et frirum til at lære dets styrker og svagheder at kende og finde tiden til at reflektere over, hvad man kan blive som voksen. Derimod er effekten af længere anbringelse på den unges kriminelle tilbøjelighed mindre entydig.

Resultaterne viser, at anbringelseslængden påvirker den senere livssituation. Men de bagvedliggende mekanismer er fortsat uklare.

7 Giver placering i slægten flere eller færre sammenbrud i anbringelser?

Gennem de seneste år har der i Danmark som i andre vestlige lande været stigende opmærksomhed på muligheden af at anbringe børn hos slægtninge i stedet for hos fremmede plejefamilier. Men om det rent faktisk er den bedste løsning, har der været en livlig faglig diskussion om. Det er dog også karakteristisk, at denne diskussion er forløbet uden et forskningsmæssigt belæg for, om det er godt eller mindre godt for barnet med denne form for anbringelse.

Dette kapitel bidrager med viden om, hvorvidt det giver flere eller færre ikke-planlagte sammenbrud, hvis anbringelsen finder sted i slægten.

Argumenter for og imod de to former for anbringelse

Der er stærke argumenter både for den ene og den anden form for anbringelse.

For anbringelse hos slægten taler følgende: Barnet kender slægtningene i forvejen. Det gør selve anbringelsen i det nye hjem mindre dramatisk. Studier fra USA dokumenterer også, at slægtninge er mere empatiske over for barnet end traditionelle plejefamilier. De er mere pligtopfyldende og følelsesmæssigt engagerede, hvilket kan have betydning for, om anbringelsen senere bringes til ophør.

Derudover er der for det offentlige et helt klart økonomisk incitament til at foretrække slægtsanbringelse frem for anbringelse i en fremmed plejefamilie: Det er langt billigere at placere et barn hos slægtninge.

På samme måde er det heller ikke svært at finde argumenter imod anbringelse i slægten.

Det helt centrale argument er, at mange af de forhold, der gjorde en anbringelse bort fra far og mor nødvendig, med sandsynlighed også eksisterer i andre dele af slægten.

Årsagen til anbringelsen kunne fx være, at mor svigter på grund af en personlighedsforstyrrelse. Der kunne være tale om, at hun har begrænset evne til at håndtere sociale relationer. Eller at hun er misbruger af alkohol og/eller piller og måske generelt mangler evnen til at påtage sig et ansvar som voksen.

Figur 7.1. Andel anbringelser med ikke-planlagte ophør fordelt på anbringelsesformer
Kilde: Rockwool Fondens Forskningsenhed.

Problemet er, at der er en stor sandsynlighed for, at årsagen til morens adfærd i nogen grad kan genfindes hos i det mindste nogle individer i slægten.

Altså, at moren i sin egen barndom har oplevet en eller anden form for omsorgssvigt. Det gør, at mormor og morfars hjem næppe er det mest oplagte sted for barnebarnet at bryde sin negative sociale arv. Og det er heller ikke usandsynligt, at mostre og onkler har lignende eller andre problemer.

Ikke flere sammenbrud ved anbringelse i slægten

Resultatet af forskernes analyse af, om en anbringelse af et barn hos familie, slægtninge eller venner – herefter betegnet samlet som ”slægtninge” – er en mere stabil løsning, fremgår af figur 7.1.XI

Det fremgår af figuren, i hvor stor en andel af anbringelserne der opleves ikke-planlagte ophør.

Som man kan se af figuren, er der intet som tyder på, at der er flere ikke-planlagte ophør ved slægtsanbringelse i forhold til anbringelse i plejefamilier. En undtagelse kan dog ses for året 2008. Derimod har børn anbragt på døgninstitutioner højere sammenbrudsrater. De sidstnævnte børn er imidlertid også ældre i gennemsnit, hvilket kan have betydning for frekvensen i sammenbrud af anbringelsen.

Faldet i henholdsvis 2009 og 2010 skyldes, at forskerne analyserede på data i 2012. Det medfører, at disse anbringelser på opgørelsestidspunktet kun havde haft kort tid til at bryde sammen i.

Kun de mest velfungerende slægter er bedre

I analysen er det også undersøgt, om slægtsanbringelse kan være en god ide i nogle – men ikke i andre – tilfælde.

Et nærliggende svar kunne være, at slægtsanbringelse kun er en god ide, hvis den kommunale sagsbehandler kan finde ressourcestærke slægtninge, der kan påtage sig den store opgave og det store ansvar, det er at tage sig af barnets udvikling og trivsel i en måske længere årrække.

Rent forskningsmæssigt er det imidlertid mere end svært at undersøge, om dette intuitive svar er rigtigt. Menneskers dagligdag, personlige egenskaber og virkelighed er sammensat og kompliceret. Og der er ikke udviklet noget mål for, hvor pligtopfyldende, kompetent og empatisk den potentielle plejemor eller -far er.

Til gengæld kan man gøre noget andet. Man kan tage udgangspunkt i de enkelte sagsbehandlere, der anbringer børn. De opfører sig nemlig meget forskelligt.

Nogle sagsbehandlere bruger slægten igen og igen, når de skal anbringe et barn. Andre bruger derimod kun yderst sjældent denne mulighed. Man kan således antage, at de sidste sagsbehandlere ganske enkelt er mere kræsne og nøjeregnende, når de vurderer, om slægten kan bruges ved anbringelse af et barn.

Analysen viser, at det kun er anbringelse i de mest velfungerende slægter, der er bedre end andre former for anbringelser. Kun her opnår man med statistisk sikkerhed færre ikke-planlagte ophør i forhold til anden form for anbringelse.

For den resterende gruppe er der ikke en statistisk sikker forskel på, om man anbringer i slægten eller i en anden form for anbringelse.

Sammenfatning

Der er gennem de seneste år kommet et stærkt øget fokus på muligheden for slægtsanbringelse. Det offentlige har en klar økonomisk tilskyndelse til at fremme denne form for anbringelse, idet en anbringelse i slægten er den klart mindst udgiftskrævende.

Meget taler da også for, at en slægtsanbringelse kan have sin fordel, bl.a. fordi barnet måske ikke vil opleve en anbringelse hos en tante eller en mormor og morfar som helt så dramatisk som en anbringelse helt uden for slægtens cirkler. Der har imidlertid manglet forskningsmæssigt belæg for, at slægtsanbringelse er at foretrække frem for anbringelse i fx en plejefamilie. Og noget taler også for, at slægtsanbringelse kan være en dårlig ide, bl.a. fordi de personlighedstræk hos forældrene, der var anledning til anbringelsen, måske også kan genfindes i den del af slægten, der kan komme på tale.

Dette kapitel dokumenter nu, at slægtsanbringelser ikke giver anledning til flere ikke-planlagte sammenbrud end anbringelse i familiepleje. Men analysen viser samtidig, at det alene er anbringelse i de bedst fungerende slægter, der giver en statistisk sikker mere stabil anbringelse.

Noter

I Ved tolkningen af begrebet ”risikoadfærd” bør det inddrages, at omgivelsernes adfærd og ressourcer har betydning for, hvad der er normen for opførsel for kvarterets unge. Det ligger også i det at være ung, at man prøver sig selv af i forskellige sammenhænge for netop at kunne håndtere risici i voksentilværelsen. Endelig tematiserer begrebet, hvad samfundet definerer som uhensigtsmæssig adfærd. I sammenhængen her anvendes begrebet til at betegne en adfærd, der indeholder potentielt selvskadelige elementer, jf. i øvrigt teksten.

II Mai Heide Ottesen m.fl. (2014), kapitel 11 ”Sammenhængende risikoadfærd”. Man kan her også tænke på den faldende ungdomskriminalitet og den forbedrede lovmoral blandt unge, jf. Bent Jensen, Ditlev Tamm og Torben Tranæs (2015).

III Analysen blev første gang publiceret i Signe Hald Andersen (red.) (2010) kapitel 7 ”Efter anbringelsen” af Signe Hald Andersen og Peter Fallesen.

IV Fremstillingen i dette kapitel bygger på Mette Ejrnæs og Signe Hald Andersen (2013).

V Mai Heide Ottosen m.fl. (2015).

VI Det skal også nævnes, at børn med et fysisk eller psykisk handicap ikke indgik i analysen.

VII Bent Jensen, Ditlev Tamm og Torben Tranæs (2015).

VIII Se Anna Piil Damm og Christian Dustmann (2014) for en analyse af netværkets og rollemodellers betydning for unges kriminelle adfærd.

IX Susan M. Kools (1997).

X Analysen bygger på Peter Fallesen (2013).

XI Analysen er i sin helhed publiceret som Signe Hald Andersen og Peter Fallesen (2013).

Stikordsregister

8

88 bistandsloven 1

A

adfærdsvanskelige børn 1

ADHD 1

adoptionsbørn 1

aflastningsophold 1, 2, 3

Anden Verdenskrig 1

Angell, Marcia

arvehygiejne 1

asocialitet

B

barnepleje 1

barnets tarv 1

Beck, Sabine 1, 2

Befolkningskommissionen af 1935 1

beskikkelse af tilsynsværge 1

betydningen af afsoningsform

børne- og ungdomsforsorg 1

børnedødelighed 1

børnehjem 1, 2, 3, 4

Børnenævn 1

børneretten 1

Børnerådet 1

børneværnsudvalg 1

børns rettigheder 1

C

chokeffekt af anbringelse 1

Christian VI’ s Børnehus 1

D

Daley, David

Damm, Anna Piil 1

Det Tværministerielle Børneudvalg 1

disciplinære problemer 1

Dustmann, Christian 1

døgninstitutioner 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

E

Ebsen, Frank 1, 2, 3, 4, 5, 6

Emanuel, Natalia

erhvervskompetencegivende uddannelse 1

F

Fallesen, Peter 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9

familiepleje 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10

familierådgivning 1

fattigforsorgen 1

fattiggårde 1

fattighuse 1

fattiglovgivning 1

filantropiske foreninger 1, 2

FN’s konvention om barnets rettigheder 1

Folkeforbundet 1

folkeoplysning 1

folkeskolen 1, 2, 3

forebyggelse 1, 2, 3, 4

forebyggende arbejde

Forsorgsloven af 1933 1

frivillig anbringelse 1

fødselshyppighed 1

G

genanbringelse 1

Geneve-erklæringen af 1924 om Barnets Rettigheder 1

Godhavn 1

Godhavnsrapporten 1

Graversen-udvalget 1

H

hash 1

Henningsen, Poul 1

hittebørn 1

hygiejniske bevægelse 1

I

ikke-vestlige indvandrere 1

indberetningspligt 1

industrialisering 1, 2

integration 1

internalisering

K

katolske kirke 1

kausale sammenhænge

kernefamilien 1

Kjems, Helge 1

kommunalreformen i 2007 1

kommunalt auktionssystem 1

kostskoler 1

kriminel lavalder 1

Kristelig Forening for offentlig tiltalte og straffede Børns Redning 1

København 1, 2, 3, 4

L

lav fødselsvægt 1

Lolland Kommune 1

Loven om Behandling af Forbryderiske Børn og Unge Personer 1

lydighed 1

lægebesøg 1

længde af anbringelse 1

M

medicinering 1, 2

mentalhygiejniske klinikker 1

moralsk vanrøgt 1

Mødrehjælpen 1

Møller, C.C. 1, 2

N

netværksanbringelser 1

O

omsorgssvigt 1, 2, 3, 4

opdragelsesanstalter 1, 2

Oplysningstiden 1

overdødelighed 1

overværgeråd 1

P

personlighedsforstyrrelser 1

plejefamilie 1, 2, 3, 4, 5

plejeløn 1

primær omsorg 1

pris pr. anbringelse 1

prostitution 1

pædagogisk strategi 1, 2

R

racehygiejne 1

reformationen 1

Regeringens Børneudvalg 1

resocialisering 1

risikoadfærd 1, 2

risikofaktorer 1

risikomarkører

rollemodeller 1

Rytter, Maria 1

S

samfundsnyttige borgere 1

slægtsanbringelse 1, 2, 3

smittefarlige sygdomme 1

Socialforskningsinstituttet 1

socialpædagogiske kollektiver 1

stofmisbrug 1

sundhedsplejersker 1

svingdørsbørn 1

T

tiggeri 1

trafikulykker 1

tvangsanbringelse 1, 2, 3

tvangsopdragelse 1

tvangssterilisering 1

tværfagligt samarbejde 1

U

udgifter pr. anbringelse 1

udgiftseksplosion 1

uegnede forældre 1

undervisningspligt 1

V

vanartede børn 1

vanrøgt 1, 2, 3

vantrivsel 1

velgørende foreninger 1

velgørenhed 1

værgeråd 1

W

Wildeman, Christopher

Æ

Ærø Iagttagelseshjem 1

“

“det moderne barn” 1

”

”børnesagen” 1

”hjemme er bedst”-filosofien 1

”under-Danmark”

Anbringelser (Læseprøve)

Historik, omfang, årsager og virkemidler

© Rockwool Foundation Research Unit and Gyldendal A/S, København 2016

Omslagsfoto: Stig Stasig

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19712-9

© Rockwool Fondens Forskningsenhed, Signe Hald Andersen, Bent Jensen & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk