Claus Bundgård Christensen, Niels Bo Poulsen & Peter Scharff Smith

Waffen-SS

Europas nazistiske soldater

Læseprøve

Gyldendal

OM BETEGNELSER, INSTITUTIONS- OG STEDNAVNE

Mange danskere er enten velbevandrede i tysk eller kender en del af den centrale terminologi i denne bog, fordi de interesserer sig for Anden Verdenskrig. Frem for at lave underlige fordanskninger af en række centrale tyske begreber og institutionsnavne har vi derfor valgt at bibeholde disse på originalsproget, hvilket også gælder tilsvarende engelsksprogede termer. Derfor skrives der eksempelvis Division Totenkopf, frem for »dødningehoved-divisionen« og Hauptamt i stedet for Hovedkontoret. Mange lokaliteter særligt i Østeuropa har skiftet navn flere gange under og efter krigen. I almindelighed bruger vi deres nutidige navn og den staveform, som benyttes i det land, de i dag ligger i. I citater og enkelte andre sammenhænge kan deres datidige navn dog også være anvendt, men i givet fald efterfulgt af det nutidige navn i parentes.

INDLEDNING

Historien er fuld af paradokser, og et af de mest forbløffende i moderne militærhistorie er det forhold, at den ekstremt racistiske SS-organisation under Anden Verdenskrig skabte den nok mest multietniske og transnationale hær i det tyvende århundrede. Det skete gennem etableringen af organisationens militære gren, Waffen-SS, der i sin eksistensperiode udviklede sig fra en beskeden livgarde, som SS stillede til rådighed for Hitler, til en massehær, som omkring en million mænd passerede gennem. Frem til krigens udbrud stillede SS meget høje krav til sine soldater, som alle var frivillige: Ikke blot skulle de opfylde skrappe fysiske og racemæssige krav, men gennem deres indtrædelse i SS lod de sig samtidig indlemme i en nazistisk krigerorden, hvor absolut tro på Hitler, ubetinget lydighed og dyb ideologisk overbevisning var de søjler, soldatergerningen hvilede på.

Det resultat, SS-chefen Heinrich Himmler så for sig, var en elitestyrke af overbeviste nazister, der vekslede mellem krigstjeneste og andre former for indsatser i SS, og som ikke blot var soldater, men levede hele deres liv som SS-mænd og lod identiteten som ordensmedlemmer gennemsyre alle deres gerninger, fra valget af ægtefæller og omfanget af deres forplantning over indretning af hjemmet og fejringen af mærkedage til omgangen med alkohol og andre nydelsesmidler. Himmler håbede at skabe en elite af dedikerede nazister, der var sammensmedet i et trofast broderskab, og som gennem krigsdeltagelse udviklede sig til hårde og skånselsløse individer, rede til uden nåde at tilintetgøre alle Det Tredje Riges modstandere, hvad enten disse var fjendtlige soldater, jøder, sindslidende eller andre såkaldte undermennesker.

Mens SS-ordenen frem til krigen forblev forholdsvis homogen, forandrede situationen sig markant under krigen, hvor SS modererede både de fysiske og racemæssige krav, anvendte tvangshvervning og begyndte at rekruttere soldater fra næsten hele Europa. Denne proces gav SS nye soldater, eksempelvis fra Norge, som var mindst lige så ideologisk fanatiske, som de oprindelige tyskere var det, men der tilførtes også soldater, hvis eneste motiv var at slippe for tvangsarbejde, og som aldrig havde hørt om SS, før de stod i organisationens uniform, samt hundredtusindvis af mænd fra etniske grupper, som SS før krigen aldrig ville have accepteret.

Denne brogede samling af soldater blev indsat på stort set alle europæiske fronter og i alle former for krig og ugerninger. Soldaterne deltog i Holocaust, blev indsat i partisanbekæmpelse på Balkan, kæmpede mod de allierede hære i Italien og gjorde tjeneste på Vestfronten både i 1940 og efter D-dag og mødte Den Røde Hær på Østfronten. De skiftede mellem kampopgaver, bevogtning af koncentrationslejre og drab på uskyldige civile. Trods et ry for at være en elitestyrke var soldaterne i Waffen-SS som helhed ganske gennemsnitlige. En del enheder var i perioder dog særdeles slagkraftige, nogle gange grænsende til det formidable, men ofte var den militære indsats middelmådig og til tider ligefrem miserabel.

Uanset, hvad den enkelte soldat og hans enhed begik af forbrydelser eller militære gerninger, så var der ingen tvivl om, hvem som bestemte, eller hvilket formål Waffen-SS’ indsats på slagmarkerne tjente: Soldaterne i Waffen-SS var Himmlers og SS-ledelsens forsøg på at skabe en nazistisk soldaterorden; de var nazisternes europæiske soldater, og de kæmpede for Det Tredje Riges dominans over resten af Europa, herunder gennemførelsen af et gigantisk folkedrab. Dette var ikke nødvendigvis den enkelte soldats subjektive opfattelse, og det skal medgives, at udsagnet heller ikke er fuldstændigt fyldestgørende, for der kendes eksempler på SS-soldater, som aktivt gik til modstand mod det system, de var en del af. Det kunne være med henblik på egen overlevelse, gennem eksempelvis desertion, eller fordi de af moralske årsager var blevet modstandere af nazismen. Men sådanne soldater var dels et mindretal, dels var deres individuelle holdninger og handlinger i det store hele konsekvensløse.

Der vil være fire gennemgående spor i denne bog: Waffen-SS vil for det første blive fulgt og beskrevet ud fra SS-toppens perspektiv og med udgangspunkt i organisationens langsigtede planer og konkrete politikker. Himmlers og SS-toppens forsøg på at realisere de ovenfor beskrevne idealer kan dog langtfra stå alene, hvis man vil forstå Waffen-SS’ historie.

Oppefra og ned-perspektivet vil derfor blive suppleret af et perspektiv, der tager udgangspunkt i den enkelte soldat og hans oplevelser på kassernen og slagmarken eller under indsats bagved fronten. Gennem brug af blandt andet dagbøger og breve vil der blive set nærmere på, hvorvidt ledelsens planer blev omsat i praksis, og på hvordan mandskabet forstod sin rolle og oplevede livet i den sorte uniform. Det er ikke mindst interessant at følge forsøget på at skabte en gennemideologiseret kultur i Waffen-SS og aflæse, hvilken gennemslagskraft dette havde ude i geledderne. Blev soldaterne fanatiske nazister, og hvordan udviklede mødet mellem ideologi og virkelighed sig ved fronten og bag hjelmen på de enkelte soldater?

Det tredje spor i bogen følger interaktionen mellem på den ene side de over 30 forskellige etniske og religiøse grupper, som tjente i Waffen-SS, og på den anden side SS-organisationens ledelse, mål og værdier. Det vil derfor løbende blive undersøgt og analyseret, hvilke redskaber SS tog i brug til at favne denne mangfoldighed og regulere de mange problemer og konflikter, den gav anledning til.

Endelig handler bogens fjerde spor om at undersøge omfanget af Waffen-SS’ forbrydelser og ikke mindst sætte dem ind i en sammenhæng, der afdækker den militære anvendelse af Waffen-SS og den massive ideologisering af soldatergerningen, som fandt sted. At slå kvinder og børn ihjel på befaling var i dette SS-univers lige så meget en del af soldatens håndværk som at kæmpe taktisk dygtigt mod en konventionel fjende.

Ambitionen med den foreliggende bog er at skrive en ny, samlet historie om det militære SS, der udnytter al den eksisterende viden, men som også gennem inddragelse af nye kilder kaster lys over en lang række hidtil svagt belyste dele af Waffen-SS’ virke. De forskningsmæssige huller, som er forsøgt udforsket og dækket med dette værk, omhandler blandt andet de mange ikke-tyske nationaliteter i Waffen-SS, brugen af SS’ interne retsvæsen som ideologisk styringsredskab, sammenhængen mellem det militære SS og den øvrige organisation, Waffen-SS soldaternes utallige forbrydelser samt veteranernes skæbne efter krigen.

Litteratur og kilder – fra fascination og apologi til videnskabelige studier

Hvis man går ind i en stor, international boghandel eller søger et par minutter på internettet, kan man hurtigt forvisse sig om, at der er skrevet forbløffende meget om Waffen-SS. Langt hovedparten af disse udgivelser fokuserer imidlertid på Waffen-SS’ uniformer og udrustning, enkeltsoldaters oplevelser eller dramatiske slag i felten. De omhandler med andre ord meget ofte militærtekniske forhold eller militærhistoriske begivenheder i en snæver forstand. En meget stor del af denne litteratur er samtidig præget af forfatternes fascination af Waffen-SS, ligesom der ofte også er tale om partsindlæg skrevet af aldrende veteraner eller om kommerciel spekulation i emnet. I alle disse tilfælde behandles Waffen-SS som et rent militært fænomen, der anskues mere eller mindre løsrevet fra nazismen, Holocaust og det øvrige SS. Et sådan apologetisk standpunkt har imidlertid ikke noget at gøre med virkeligheden. Waffen-SS var fra først til sidst en integreret del af det samlede SS, mange af soldaterne forblev overbeviste nazister til det sidste, og de officerer og underofficerer, som kontrollerede og beordrede mændenes handlinger og adfærd, var udvalgt på grundlag af deres sindelag. Dertil kom, at næsten alle Waffen-SS enheder havde andel i de nazistiske forbrydelser, hvilket store dele af fascinationslitteraturen ignorerer eller blot berører kursorisk.

Den videnskabelige og bredt arkivbaserede litteratur om Waffen-SS er stadig forholdsvis sparsom, men har dog været inde i en væsentlig udvikling inden for de seneste år. Dette har særligt udmøntet sig i delstudier, mens der generelt har været længere mellem de større, mere synteseprægede værker, hvoraf der inden for de seneste 50 år kun har været produceret tre væsentlige og i øvrigt meget forskelligartede udgivelser: Den amerikanske historiker George Stein udgav i 1966, hvad der i dag stadig betragtes som et standardværk om emnet, og lagde særligt vægt på at skabe et overblik over, hvad Waffen-SS var, og på at imødegå SS-veteranernes forsøg på at afkoble Waffen-SS fra nazismen og dens forbrydelser. Da den tyske historiker Bernd Wegner i 1982 publicerede sin særdeles detailmættede doktorgrad, var det især ideologien, uddannelsen og strukturen i Waffen-SS, som han behandlede, mens de militære aspekter og organisationens transnationale karakter ikke fik nævneværdig opmærksomhed. Senest har den franske historiker Jean Luc Leleu i et omfattende studie fra 2007 for alvor kastet sig over Waffen-SS som militært fænomen, om end hans analyse dog lægger tyngden på Waffen-SS’ rolle på Vestfronten i 1940 og 1944-45.

De seneste årtiers litteratur har samtidig været kendetegnet ved, at også en række Waffen-SS enheder eller særlige aspekter af organisationens historie er blevet genstand for studier, samt ved en betydelig vækst i mængden af værker, som udforsker de øvrige grene af SS og kaster lys over samspillet mellem SS’ forskellige institutioner og elementer. Det betyder, at forskere, som vil arbejde med Waffen-SS i dag, eksempelvis råder over en lang række biografiske studier af centrale aktører. Endvidere er også ideologien i SS blevet genstand for grundig forskning. Flere antologier og monografier giver derudover et godt indblik i enkelte divisioner og andre enheders historie og forbrydelser, ligesom også en række ikke-tyske soldaters indsats i Waffen-SS efterhånden er undersøgt. Lige så vigtigt er det, at ikke blot SS og dets forbrydelser i stigende grad er godt udforsket – der findes også en særdeles omfattende litteratur om Det Tredje Riges militær i øvrigt, hvor særligt hæren og den tyske udryddelseskrig på Østfronten har været i fokus.

Arbejdet med denne bog har samtidig nydt godt af, at store og i flere tilfælde mere eller mindre ubenyttede relevante kildesamlinger stadig eksisterer. I denne bog beskrives Waffen-SS’ historie dermed på baggrund af arkivmateriale indsamlet i mere end 20 arkiver i Danmark, Frankrig, Holland, Israel, Norge, Rusland, Schweiz, Serbien, Slovenien, Storbritannien, Sverige, Sydafrika, Tjekkiet, Tyskland, USA og Østrig. Dette materiale spænder bredt: Meget er SS’ egne arkivalier, andet er samtidige allierede dokumenter eller soldaters breve, dagbøger og erindringer. Andre store kildegrupper hidrører fra krigsforbryderefterforskningen eller fra en række efterretningstjenester og andre institutioner, som interesserede sig for SS-soldaternes netværk og veteranforeninger efter krigen.

Dette materiale gør det muligt at anskue Waffen-SS ikke blot som en topstyret organisation, hvis historie kan følges gennem de efterladte arkiver fra administrationen i Berlin, men også som en levende organisation af mennesker af kød og blod. Med hjælp fra nye arkiver kan fokus med andre ord også rettes mod de lavere niveauer af Waffen-SS, herunder livet ved fronten, mandskabets uddannelse, virksomhedskulturen og ånden i enhederne samt veteranernes aktiviteter efter krigen.

Historien om Waffen-SS – før, under og efter krigen

Denne bog falder i syv dele og er både kronologisk og tematisk disponeret.

Bogens første del behandler tiden fra organisationens spæde begyndelse i 1920’erne til og med de to første krigsår 1939 og 1940, hvor de stadig relativt få Waffen-SS enheder blev indsat i kamp. Det var i denne periode, at den grundlæggende opbygning af det militære SS fandt sted, og det var i disse år, at SS-organisationens politiske og retslige grundlag blev etableret. Der er i den forstand tale om en sammenhængende periode i Waffen-SS’ historie, der på den ene side afgrænses af nazismens og SS’ organisatoriske og ideologiske etablering og på den anden side afrundes af to mindre krigsindsatser for de nye væbnede SS-formationer. Resultatet var en delvis succes, for så vidt at SS i perioden øgede sin magt og sit renommé og i 1940 havde dannet et mindre antal divisioner, der indgik i det tyske felttog mod vest. Men det militære resultat var ikke imponerende, især ikke i Polen, men heller ikke i Vesteuropa i 1940. Både i løbet af 1930’erne og ikke mindst under felttoget i Polen viste SS-soldaterne dog stor vilje til at begå brutale overgreb både mod folk i egne rækker og mod nazisternes fjender. Men ugerningerne var frem til dette tidspunkt ikke desto mindre beskedne i forhold til, hvad der var i vente de kommende år.

For at forstå det videre forløb og ikke mindst SS-soldaternes andel i regimets stadig mere ekstreme vold er det nødvendigt at stille skarpt på den helt særlige rolle, nazismen spillede i Waffen-SS. Bogens anden del er derfor tematisk og sætter fokus på to snævert sammenknyttede forhold: Den ideologiske skoling i Waffen-SS og det interne rets- og straffesystem, der udvikledes i organisationen. Vejen til den politiske soldat gik via en systematisk indoktrinering af soldaterne, som dels søgte at indprente positive billeder af den fremtid, nazismen lovede, og dels definerede, hvem fjenderne var, og hvorfor de måtte udryddes. Hvordan de ideologiske budskaber blev modtaget af Waffen-SS’ mandskab, vurderes også i denne del. Eftersom ikke alle kunne eller ville leve op til den nazistiske verdensanskuelse, betjente SS sig også af et andet middel til at strukturere soldaternes handling – nemlig straf. SS besad sit eget retsvæsen og en ideologisk gennemsyret retspraksis, der muliggjorde, at de, som ikke adlød, kunne straffes med særdeles hårde sanktioner, og dette interne justitssystem behandles ligeledes i denne del af bogen.

Bogens tredje del omhandler årene 1941 til 1943, hvor Waffen-SS voksede og var indsat i hårde kampe på Østfronten efter Tysklands angreb på Sovjetunionen i sommeren 1941. De enheder, som i disse år kæmpede på Østfronten, levede i stort omfang op til Himmlers idealer om politiske soldater, der var villige til at dø for nazismen. De her indsatte SS-mænd blev samtidig en vigtig komponent i Det Tredje Riges planer for udryddelse og tvangsflytninger af store folkemasser. Samtidig udviklede Waffen-SS sig fra at bestå af en håndfuld formationer til at være en egentlig hær med armékorps og et tocifret antal divisioner, hvoraf nogle var blandt de bedst udrustede og mest slagkraftige tyske enheder. I perioden øgede SS gradvist sin magt i Det Tredje Rige, og Waffen-SS oplevede nogle af sine største sejre på slagmarken, hvilket gik hånd i hånd med soldaternes omfattende deltagelse i Holocaust og andre store nazistiske forbrydelser. Men tabene var voldsomme, nederlagene blev flere, og i 1943 tegnede et vendepunkt sig i horisonten, i takt med at de tyske tilbagetrækninger på Østfronten tog til i styrke, og de vestallierede gjorde sig klar til en landgang i Europa.

Den omfattende udvidelse af Waffen-SS, som for alvor begyndte i 1941 og tog yderligere fart de følgende år, bragte tusindvis af europæere fra nord, syd, øst og vest ind i organisationen. Disse mænd repræsenterede vidt forskellige folkeslag og religioner, og deres tilstedeværelse udfordrede grundlæggende Waffen-SS. I bogens fjerde del rettes fokus mod netop dette tema – udviklingen af Waffen-SS fra en tysk til en transnational og multietnisk hær. I første omgang var de nye rekrutter dels etniske tyskere fra områder uden for Tyskland, såkaldte folketyskere, og dels germanske frivillige fra de »racenære« nabolande i nord og vest. Men fra 1943 og frem hvervedes desuden store grupper af såkaldte fremmedfolk – mænd, som i nazisternes optik ikke var en del af den nordisk-germanske race. ¹ Samtidig blev et stigende antal mænd tvunget ind i Waffen-SS mod deres vilje. Den enorme mandskabsmæssige vækst, Waffen-SS oplevede under krigen, var altså i stort omfang skabt gennem optag af soldater, som ikke levede op til ideerne om, at SS skulle være et racebroderskab af frivillige.

I femte del sættes fokus på de to sidste krigsår, hvor Waffen-SS havde udviklet sig til en massehær, samtidig med at SS under Himmler havde etableret sig som den mest magtfulde institution i Det Tredje Rige. Det var en periode, der var præget af store slag på Østfronten, men også af de vestallieredes åbning af den anden front i vest. Hertil kom Hitlers to sidste store offensiver i Ardennerne og i Ungarn, hvor Waffen-SS begge steder spillede en nøglerolle, men ikke formåede at ændre på krigslykken til gunst for Tyskland. Både de fortsat ret stærke enheder, som var indsat i disse kampe, og en række andre langt svagere SS-divisioner havde ét til fælles: Forbrydelserne mod krigsfanger og civile fortsatte, men nu, hvor krigstrætheden i Tyskland var ved at melde sig, blev en stadig større del af terroren rettet mod den tyske civilbefolkning og andre soldater.

Det er hyppigt nævnt i den militærhistoriske litteratur, at Waffen-SS’ militære kvaliteter bidrog væsentligt til at forlænge Det Tredje Riges dødskamp til foråret 1945. Dette er et af temaerne i bogens del seks, hvor Waffen-SS’ værdi som militært instrument analyseres. Man kan imidlertid ikke reducere Waffen-SS til et militært fænomen, fordi organisationen fra først til sidst var dybt involveret i regimets utallige overgreb i og uden for Tyskland. Dette emne, krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden og Holocaust, er det andet omdrejningspunkt i bogens sjette del. Forbrydelserne udgør ikke blot en af flere mulige indikationer på, hvor ideologiserede Waffen-SS soldaterne var, de kan også ses som en af flere mekanismer, der var med til at integrere mændene i SS, styrke sammenholdet og den organisatoriske identitet og dermed bidrog til, at mange kæmpede til det sidste.

Med nederlaget i 1945 begyndte en ny fase i Waffen-SS’ historie, og det er temaet for denne bogs syvende og sidste del. Waffen-SS forsvandt med Himmlers og Hitlers død, men tusindvis af medlemmerne overlevede, og deres videre skæbne vil blive undersøgt – fra krigsfangenskab over retsopgør til flugt eller reintegration i deres nationale hjemlande. SS-veteranernes liv og levned i efterkrigstiden kan indirekte kaste lys over, hvor effektivt et mentalt greb SS havde om sine tidligere medarbejdere. Samtidig vil det blive undersøgt, hvordan og hvorfor Waffen-SS fortsat tiltrækker sig så meget offentlig opmærksomhed, som det er tilfældet den dag i dag.

Men denne historie må i sagens natur starte før Anden Verdenskrig, og et godt sted at begynde er ved en begravelse en forårsdag i 1936, på det tidspunkt, hvor SS-chefen, Heinrich Himmler, bestiger podiet for at hylde den afdøde SS-leder Julius Schreck.

DEL 1
PÅ VEJ MOD EN SS-HÆR

FRA BODYGUARDS TIL SOLDATER

Da den blot 38-årige Julius Schreck den 16. maj 1936 døde af meningitis i München, var det ikke blot en af Hitlers nærmeste slagsbrødre fra tiden før magtovertagelsen i 1933, som gik bort. Schreck var blandt fædrene til Stosstrup Adolf Hitler, en lille gruppe af bodyguards, som skulle beskytte Hitler ved offentlige møder og angribe hans modstandere. Efter flere navneskift fik denne enhed sit blivende navn, Schutzstaffel (beskyttelsesenhed) – bedre kendt under forkortelsen SS. Skønt Schreck ved sin død havde oberstrang i SS og blev hædret med en statsbegravelse med Hitler som hovedtaler, stod han ikke længere ved roret i den organisation, han havde grundlagt. Heinrich Himmler havde siden 1929 været chef for SS, og under den imposante titel Reichsführer-SS tog også han ordet ved begravelsen. Himmler priste Schreck for altid »at tjene og være tro mod den mand, som er vores alles Fører« og for altid »at læse hvert ønske og hver tanke ud af hans blik og opfylde dem«. ² Dette var i høj grad stadig SS-organisationens og Himmlers højeste mål; blot var der ikke længere tale om »en lille flok på ti mand«, men flere hundrede tusinde mænd klædt i de karakteristiske sorte uniformer med dødningehoved på kasketten og zig-zagformede SS-runer på kraven. ³

SS var ved nazisternes magtovertagelse i Tyskland i 1933 fortsat kun en underafdeling af Sturmabteilung – SA – nazisternes korps af militante gadeaktivister. Men i 1936 var SS blevet en selvstændig organisation, og kort efter Schrecks begravelse blev Himmler udnævnt til chef for det samlede tyske politi. Dermed var opbygningen af et imperium for alvor i gang. SS havde på dette tidspunkt sin egen efterretningstjeneste (Sicherheitsdienst, forkortet SD), kontrollerede det tyske politi, bevogtede regimets koncentrationslejre, bedrev »raceforskning«, havde egne officersskoler og rådede over militært formerede enheder i de største tyske byer. Selvbilledet i dette imperium var, at SS skulle udgøre nazismens elite. SS skulle være en orden af særligt racerene og racebevidste mænd, der ligesom Schreck skruppelløst forstod at læse og udføre Hitlers tanker. Kimen til denne udvikling skal findes i tiden umiddelbart efter Første Verdenskrig.

SS i mellemkrigstiden

Det politiske klima i Tyskland var efter nederlaget i Første Verdenskrig præget af betydelig polarisering og af en række paramilitære gruppers deltagelse i det politiske liv. Perioder med økonomisk kaos og udbredt armod kom sammen med gadekampe, politiske mord og kupforsøg til at kendetegne livet i den i 1918 dannede Weimarrepublik. Nationalsocialistische Deutsche Arbeiterpartei (NSDAP), der kort efter dannelsen i 1920 fik Hitler som leder, blev et af de partier, der mest konsekvent benyttede vold i sin politiske kamp. I starten anvendte NSDAP mange forskellige paramilitære grupper til beskyttelse af sine egne møder og til angreb på andre partiers arrangementer og medlemmer, men gradvist udviklede der sig en permanent tilknyttet enhed af nazistiske gadetropper; SA. Den måske vigtigste underenhed inden for SA var Stosstrupp Adolf Hitler. Hitler selv havde samtidig et mindre antal mænd omkring sig til personlig beskyttelse. Disse livvagter under ledelse af den tidligere overløjtnant Josef Berchthold gik under titlen Stabswache. ⁴ »Stødtroppen« og »Stabsvagten« fungerede som en blanding af tæskehold og vagtstyrke ved møder, men blev sammen med det øvrige SA og nazisternes andre organisationer forbudt og opløst i kølvandet på det mislykkede ølstuekup i november 1923.

Efter Hitlers løsladelse gendannedes hans livvagt i foråret 1925 under Schreck. Den blot otte mand stærke enhed, som havde base i München, blev snart efter omdøbt til Schutzstaffel. Ordet Staffel var ikke tidligere anvendt af mellemkrigstidens højreorienterede paramilitære grupper, hvis fremtoning og sprogbrug ellers på mange måder inspirerede nazisterne. Ordet stammede fra den tyske hær, hvor det blandt andet betegnede mindre, beredne, motoriserede eller flyvende enheder. I september 1925 gav Hitler ordre til, at Schreck skulle opbygge og lede et netværk af tilsvarende enheder i hele Tyskland. Hver Staffel skulle bestå af grupper på ti mand udvalgt blandt de mest pålidelige lokale partimedlemmer. Sådanne grupper blev snart efter etableret i en række andre byer, og i 1926 eksisterede der 25 SS-enheder i Tyskland. ⁵

Schreck var en dedikeret nazist, men hans organisatoriske og politiske evner var middelmådige, og de nydannede SS-enheder var svage. Allerede i foråret 1926 satte Hitler ham derfor fra posten. Den nye SS-chef blev grundlæggeren af Stosstrup Adolf Hitler, Joseph Berchtold, der snart udskiftede den eksisterende titel Oberleiter der SS med Reichsführer-SS. Berchtold var betydelig mere aktiv end Schreck og formåede i løbet af 1926 at udbygge organisationen til omkring 1.000 medlemmer fordelt på 75 lokalafdelinger, ligesom det lykkedes at indsamle betydelige økonomiske midler gennem støttemedlemskaber. Som anerkendelse for sin indsats fik han overdraget den såkaldte blodfane, nazisternes vigtigste relikvie, der havde været båret under kupforsøget i 1923. ⁶ Efter SS i november 1926 atter var blevet lagt under SA, trak Berchtold sig som leder og overlod titlen til Erhard Heiden. Han førte imidlertid en passiv linje, og medlemstallet faldt drastisk, hvorefter røster i partiet foreslog helt at nedlægge SS. I begyndelsen af 1929 trak Heiden sig fra chefposten og blev afløst af sin næstkommanderende, den på det tidspunkt 28-årige, landbrugsuddannede Heinrich Himmler, der kom fra en solid bayersk borgerfamilie, og som var både ambitiøs, begavet og arbejdsom. ⁷ Himmler iværksatte en proces hen imod at ændre SS’ status som en afdeling under SA, og under hans ledelse begyndte SS at ekspandere. ⁸

SS var nu ikke længere blot en beskyttelsesenhed, men varetog også en stadig mere omfattende efterretningsvirksomhed. ⁹ Samtidig begyndte SS at arbejde sig ud af SA’s skygge, hvilket medlemmerne af NSDAP fik et tydeligt indtryk af under partidagen i Weimar i august 1929. Da hovedprogrammet var afsluttet, strømmede tusinder af opstemte SA-folk ud i byen for at slukke tørsten og fejre partiet, og flere steder i byen angreb SA-mændene politiske modstandere, ligesom jødisk ejede butikker blev vandaliseret. Takket være SS’ hurtige indgriben lykkedes det imidlertid at få SA-mændene gelejdet tilbage til deres kvarterer, inden situationen kom helt ud af kontrol. ¹⁰ SS havde dermed demonstreret sin evne til at fungere som en slags partipoliti – en opgave, som blev endnu tydeligere året efter, da SA i Berlin i sensommeren 1930 gjorde oprør mod den lokale NSDAP-ledelse under Joseph Goebbels. Her stillede SS i Berlin sig nemlig på Goebbels’ – og dermed Hitlers – side. ¹¹ I de følgende år opretholdt SS rollen som en slags partipoliti, idet nazisternes vej mod en magtovertagelse via stemmeurnerne kunne trues, hvis for megen gadevold førte til et forbud mod partiet. Et af midlerne til at beskytte denne legalitetskurs var at lade SS-mænd kropsvisitere SA-mænd for skjulte våben forud for større arrangementer, hvilket i sagens natur ikke var med til at skabe et hjerteligt klima mellem SA og SS. ¹²

Mentaliteten i SS adskilte sig dog ikke afgørende fra gadevoldskulturen i SA. ¹³ Tværtimod viste SS sig nærmest endnu mere aktivistisk og voldelig end SA i det stadig mere forråede politiske klima, som fra slutningen af 1929 gik hånd i hånd med økonomisk krise, massearbejdsløshed og udbredt social nød. ¹⁴ Et eksempel på en gadevoldsudøver fra SS’ rækker var den unge mand Dieter. ¹⁵ Han, der kom fra en håndværkerfamilie i Greifswaldområdet ved Østersøen, trådte i 1927 som 15-årig ind i SA og NSDAP, og i 1931 overgik den fysisk stærke unge mand, som blandt andet dyrkede boksesport, fra SA til SS. Både før og efter overgangen til SS var han en dedikeret deltager i kampen mod anderledes tænkende, og efter eget udsagn deltog han frem til 1933 i mindst 40 bataljer. Dieter var kendt for sin hensynsløse opførsel under slagsmålene: Den indbragte ham tilnavnet Putsch-Dieter (kup-Dieter) samt et kraniebrud, der efterlod ham bevidstløs adskillige dage efter et slagsmål med kommunister i efteråret 1931. Som hævn for det deltog han efterfølgende sammen med en række partikammerater i et overfald på fem kommunister. Overfaldet var så groft, at Dieter efterfølgende idømtes tre måneders fængsel. I sommeren 1932 måtte han gå under jorden efter at have deltaget i en SS-Rollkommando – en mobil enhed, der drev klapjagt på kommunister i Greifswald og omegn. Efter nazisterne kom til magten i begyndelsen af 1933, blev Dieter som så mange andre SA- og SS-mænd gjort til hjælpepolitibetjent, men den 2. juli efter et langstrakt drikkelag i anledning af hans fødselsdag overfaldt han en lokal kommunist, som sad og fiskede ved en flod. Overfaldet fik en dødelig udgang, da kommunisten druknede efter at være blevet kastet forslået i vandet, og igen måtte Dieter gå under jorden, til sagen var dysset ned. Senere blev han involveret i flere slagsmål og en overgang dels smidt ud af partiet, dels degraderet fra Sturmführer til Sturmmann. ¹⁶ Han oplevede også et kortvarigt ophold i koncentrationslejr efter det såkaldte Röhm-kup i 1934, ligesom han i 1936 idømtes et års fængsel for et slagsmål med en SA-Standartenführer. ¹⁷ Dieter forblev dog i SS’ rækker, og i 1942 blev han soldat i Waffen-SS. I den egenskab skal vi senere i bogen møde ham som krigsforbryder i krigens allersidste tid.

Hitlers livgarde og andre bevæbnede SS-enheder

Kombinationen af økonomisk og politisk krise, gadevold og frustrationer viste sig dødbringende for Weimarrepublikken, da nogle forholdsvist stabile år i oktober 1929 sluttede med krakket i Wall Street. Den 30. januar 1933 udnævnte præsident Hindenburg Hitler til rigskansler, og fire uger senere fulgte Rigsdagsbranden, der af nazisterne udlagdes som optakten til et kommunistisk kupforsøg. Men allerede før denne begivenhed var SA- og SS-mænd i stor stil blevet antaget som hjælpepoliti, og forud for Rigsdagsvalget den 5. marts kastede nazisterne sig over kommunistpartiet, ligesom en række andre politiske grupperinger intimideredes gennem omfattende voldsanvendelse, pressecensur og taleforbud. ¹⁸ Efter Rigsdagsvalget, der på trods af terror og pression kun gav nazisterne og deres støtteparti et knebent flertal i parlamentet, konsolideredes grebet om magten. Det skete især gennem overtagelse af de forskellige tyske provinsers sikkerhedspoliti. I marts 1933 blev Himmler udnævnt til politipræsident i München og i april til chef for det politiske politi i Bayern. Godt et år senere kontrollerede han det politiske politi i de fleste dele af Tyskland. ¹⁹

En ny gren af SS, som siden skulle blive den største, tegnede sig samtidig i horisonten: Det bevæbnede SS, siden kendt som Waffen-SS. En mulig dato på Waffen-SS’ fødselsattest kunne være den 17. marts 1933. Denne dag befalede Hitler reetableringen af den tidligere nævnte Stabswache. ²⁰ Opgaven tilfaldt en af nazismens veteraner, Sepp Dietrich, og han fik til opgave at opstille en livvagt på 120 mand, hvis primære opgave var sikringen af førerhovedkvarteret og Hitlers liv. ²¹ Selv om Hitler nu var rigskansler, kontrollerede nazisterne kun samfundet på overfladen, og der kunne tænkes anslag fra både det yderste venstre og fra de i stigende grad lunkne allierede højrefløjsgrupperinger. ²² Derfor ønskede Hitler at være omgivet af en livgarde, der stod under kommando af en af hans fæller helt tilbage fra dannelsen af NSDAP.

Dietrich var født i en fattig bayersk landarbejderfamilie i 1892 og fik efter skolen arbejde i hotelbranchen. I 1911 trådte han som frivillig ind i et bayersk artilleriregiment og deltog siden i verdenskrigen i den bayerske hær, blandt andet som artillerist og ved en kampvognsenhed. I de tidlige mellemkrigsår var Dietrich aktiv i det store bayerske Freikorps Oberland, der spillede en væsentlig rolle i Hitlers fejlslagne kupforsøg i München i november 1923. ²³ I maj 1928 blev han medlem af SS, steg hurtigt i graderne og blev en del af ledelseslaget. ²⁴ Via Dietrichs tætte forhold til Hitler kom stabsvagten i Berlin under hans direkte kontrol, og af samme grund var SS-chef Himmlers magt over Dietrich og hans mænd meget begrænset, selv om de fleste kom fra SS, og tjenesteuniformen var SS’ sorte uniform. I november 1933 skiftede enheden, som en kort periode havde lydt navnet Sonderkommando Berlin, endnu en gang navn. Denne gang til det blivende og siden velkendte SS Leibstandarte Adolf Hitler.

Dietrichs mænd varetog ikke kun opgaver, der var relateret til Hitlers sikkerhed, men deltog allerede kort efter opstillingen også i forfølgelsen af regimets fjender. I marts 1935 blev tyve mand fra Leibstandarte udkommanderet i en aktion ledet af Gestapo mod en række mødesteder for Berlins homoseksuelle. To mænd fra Leibstandarte navngav endvidere en formodet homoseksuel, som derpå afhentedes på sin bopæl. Efter endt afhøring i Berlins politipræsidium sendtes de tilbageholdte til koncentrationslejren Colombia Haus. ²⁵ Det var ikke den eneste gang, Leibstandarte var i berøring med denne koncentrationslejr, der fra sin oprettelse i juli 1933 og til lukningen i 1936 husede i alt 10.000 fanger. Indtil SS-Wachtruppe Oranienburg-Colombia i april 1935 overtog bevogtningen, stillede Leibstandarte jævnligt vagtmandskab til rådighed for lejren. ²⁶ Aktionerne mod homoseksuelle og indsættelse af vagtmandskab er tidlige eksempler på, at SS-soldater blev indsat til såkaldte sikkerhedsopgaver, der ikke havde militær karakter. Denne pointe understreges også af, at der eksisterede en direkte telefonlinje mellem staben i Leibstandarte og Gestapohovedkvarteret i Berlin. ²⁷

Leibstandarte blev installeret i Tysklands nok mest moderne og veludrustede kaserne i Berlins Lichterfelde-kvarter, den tidligere Preussische Hauptkadetenanstalt, hvor nogle af kejsertidens bedste officerer var uddannet. Det stadig voksende antal mænd (cirka 600 i sommeren 1933) var bevæbnet med lette infanterivåben og modtog militær uddannelse på to af hærens øvelsesterræner uden for Berlin, hvor de blandt andet trænede sammen med det 9. preussiske infanteriregiment, der var en af hærens eliteenheder. Relationerne mellem Dietrich, hans officerer og hærens ditto var gode, og man havde fra hærens side heller ingen grund til at opfatte den lille håndfuld let bevæbnende SS-soldater som en trussel. ²⁸

Mandskab fra Leibstandarte Adolf Hitler fotograferet i 1934. Enheden spillede en nøglerolle i det blodige opgør med SA samme sommer.

Leibstandarte var ikke den eneste SS-enhed, som blev bevæbnet og uddannet med bistand fra politi- og hærenheder. Da SS-mænd efter magtovertagelsen blev indforskrevet som hjælpepoliti flere steder i Tyskland og senere på året opstillet i politiske beredskabsenheder, var der tale om militært organiserede enheder i bataljonsstørrelse, som var bevæbnet med håndvåben og blev indsat for at terrorisere og intimidere regimemodstandere. Enhedernes officielle status som hjælpepoliti gav ud over adgang til våben også den fordel, at de blev finansieret af statspolitiet, ligesom udgifterne til Leibstandarte blev afholdt af den tyske stat. ²⁹

Men at hverken Leibstandarte eller beredskabsenhederne var statslige militære enheder i gængs forstand, blev klart ved midnat den 9. november 1933. Denne nat afholdt nazisterne en storstilet ceremoni ud for Feldherrnhalle i München for at mindes det fejlslagne ølstuekup ti år før, og opmarcheret i nattemørket foran Hitler stod samtlige soldater i Leibstandarte sammen med repræsentanter for alle andre SS-enheder. De var samlet for at sværge en troskabsed til Hitler, men ikke i hans egenskab af folkevalgt rigskansler. SS-mændene lovede derimod Hitler troskab til døden i hans egenskab af selvbestaltet fører af det tyske folk. ³⁰

Troskabseden omsættes i praksis

Hitlers blodige opgør med SA-ledelsen mellem den 30. juni og 1. juli 1934, der gik over i historien som »de lange knives nat«, må betragtes som en afgørende mental og politisk milepæl i SS’ historie. Her demonstrerede SS ubetinget loyalitet over for Hitler gennem voldsudøvelse over for gamle partikammerater og levede dermed op til den ed, de havde tilsvoret ham syv måneder før. Hvad der i pressen blev udråbt til nedkæmpelsen af et kupforsøg anført af SA-chefen Ernst Röhm, ramte ikke blot SA-toppen, men også en række andre fjender af nazisterne på den yderste højrefløj.

Begivenhederne tog deres begyndelse den 30. juni, hvor SS-mænd besatte SA’s tjenestesteder over hele Tyskland. Samtidig gik en række SS-arrestationsog dødspatruljer i aktion og pågreb eller myrdede personer ud fra udleverede »sorte lister«. ³¹ En del af Leibstandarte inklusive Dietrich stod direkte til disposition for Hitler, der opholdt sig i München. Hvad Dietrich personligt foretog sig, er behæftet med usikkerhed, men efter alt at dømme forestod han henrettelsen af seks højt rangerende SA-folk. Også de tilbageværende Leibstandarte-soldater på kasernen i Lichterfelde i Berlin var i aktion. Over flere dage myrdede de tæt på 150 fanger, som var bragt til kaserneterrænet. ³² Det var også SS-mænd, der stod for drabet på hovedpersonen, Röhm. De dræbende skud blev affyret af den daværende chef for koncentrationslejrene, Theodor Eicke, bistået af hans adjudant Michael Lippert – der begge senere blev divisionschefer i Waffen-SS. ³³ Samlet blev op imod 200 personer i hele Tyskland, hvoraf kun godt halvdelen var SA-medlemmer, ofre for SS-mændene, som flere steder brugte lejligheden til at mishandle, arrestere eller dræbe personlige fjender. ³⁴

Opgaven som en indenrigsstyrke, der skærmede Hitler mod forræderiske dele af den nazistiske bevægelse, bekom tilsyneladende SS vel. Ikke blot havde Leibstandarte som trofæ den dræbte Röhms hest på stald i kasernen i Lichterfelde; enhedens officerer pralede også af deltagelsen i »de lange knives nat« og antydede, at man gerne havde slået endnu flere ihjel. ³⁵ Selv om drabene ikke var noget, man talte om officielt, så havde SS med Himmlers ord vist sig i stand til »at stille vore kammerater, som svigtede, op mod muren og skyde dem«, hvilket ganske sikkert bidrog til at fremelske en følelse af at være hævet over den øvrige del af den nazistiske bevægelse. ³⁶ Belønningen lod da heller ikke vente på sig. Den 20. juli 1934 blev SS formelt gjort til en selvstændig partiorganisation på linje med det nu stærkt svækkede SA.

Nazimens elite

Mændene i SS opfattede sig selv som en orden af racemæssigt og karaktermæssigt særligt udsøgte nationalsocialister, der skulle lede omdannelsen af Tyskland til et nazistisk folkefællesskab og føre nationen frem til en international førerrolle. ³⁷ Gennem racebevidsthed i valget af nye medlemmer samt godkendelse af mændenes ægtefæller skulle det sikres, at ordenen ikke degenererede, men forblev vital og kunne fastholde sit krav på at udgøre nazismens elite. ³⁸ Der fastsattes derfor en række racemæssige og fysiske krav, herunder at man i udgangspunktet skulle være mindst 170 centimeter høj for at blive optaget. Desuden krævedes et stamtræ, som mindst skulle føres tilbage til år 1800, således at eventuelle jødiske, sindssyge eller andre race-mæssigt »mindreværdige« i slægten kunne påvises. ³⁹ Disse tiltag på de indre linjer suppleredes af en yderst bevidst imagepleje, som både havde til formål at skabe korpsånd og at slå omverdenen med beundring og ærefrygt. ⁴⁰

Et andet led i opdragelsen af SS-mændene var et løbende fokus på omfattende sportslige og fysiske aktiviteter, der inddrog en lang række sportsgrene, herunder blandt andet jiu-jitsu og boksning. Dette lå i naturlig forlængelse af SS-ledelsens forestillinger om sammenhængen mellem krop og race. Ifølge Sepp Dietrich skulle den åndelige ideologiske skoling gå hånd i hånd med udviklingen af »alle kroppens kræfter«, hvilket han belærte sit mandskab i Leibstandarte om. ⁴¹ Det skortede heller ikke på Himmlers ambitioner i den sammenhæng, og i det olympiske år 1936 erklærede han, at SS i fremtiden burde kunne stille med omtrent halvdelen af hele det tyske OL-mandskab. ⁴²

I løbet af 1930’erne fandt en række træk ved SS-soldaternes ydre fremtoning også deres endelige og i dag velkendte form. Det gjaldt eksempelvis brugen af de karakteristiske, lynagtige S-runer, den såkaldte Siegrune (sejrsrune), og af dødningehovedet, der blev båret på hue og kasket. Anvendelsen af sådanne runer blev i det hele taget karakteristisk for Waffen-SS, eksempelvis som dødsruner på faldne soldaters grave eller som divisionsmærker. ⁴³ Dødningehovedet blev primært anvendt, fordi det knyttede an til eliteformationer fra Første Verdenskrig, ligesom en række frikorps også havde brugt dette symbol. ⁴⁴ Den sorte uniform, der blev båret som parade- og udgangsuniform, blev introduceret i begyndelsen af 1930’erne. Den skræmmende, men også veldesignede uniform signalerede den elitestatus, SS søgte at opnå, og distancerede samtidig mandskabet fra både SA’s brune og hærens grå uniformer.

Bruddet med SA betød ikke kun frihed til indre udvikling, det gav også nye muligheder for ekspansion udadtil. Med sine arrestationer og drab under »de lange knives nat« havde SS ikke blot sikret Hitlers støtte, men havde også opnået en vis goodwill hos den tyske hær, der længe havde betragtet SA-brunskjorternes ambitioner om at blive kernen i en nazistisk folkehær med stor bekymring. Allerede i begyndelsen af juli 1934 tildelte krigsminister Werner von Blomberg SS håndvåben svarende til at dække en divisions behov. På trods af hærens glæde over opgøret med SA var sommeren og efteråret 1934 dog præget af rygter og uvished om det bevæbnede SS’ fremtidige rolle og størrelse. Et af rygterne gik på, at Hitler natten efter den 30. juni ikke blot havde lovet Dietrich, at Leibstandarte ville blive motoriseret og udbygget, men også at enheden ville få lov at udvikle sig til en konkurrent til Reichswehr, den tyske hær. ⁴⁵

I hærens overkommando havde man en interesse i at få SS’ militære rolle defineret og afgrænset en gang for alle. Dette forsøgtes gennem en befaling fra hærministeriet den 24. september 1934, hvor størrelsen af det bevæbnede SS, som fra det tidspunkt fik betegnelsen Verfügungstruppen – rådighedstropperne – blev fastlagt til tre regimenter og en signalafdeling. Det blev samtidig slået fast, at ud over Leibstandarte, der udgjorde et regiment i sig selv, skulle enhederne foreløbig ikke organiseres i regimenter, men holdes adskilt som bataljoner, og der skulle ikke dannes regimentsstabe. Det overordnede ansvar for rådighedstroppernes militære uddannelse blev desuden lagt i hænderne på hæren. Det hed tillige, at både det bevæbnede SS og Allgemeine-SS i tilfælde af krig skulle stilles til rådighed for hæren – men også, at SS i så fald kunne indkalde og bevæbne 25.000 mand, som under betegnelsen politiforstærkninger skulle bistå hæren med den indre sikkerhed. På trods af, at befalingen indeholdt klare begrænsninger af det militære SS’ rolle, kunne SS-ledelsen glæde sig over, at den legitimerede eksistensen af et bevæbnet SS, der stod uafhængigt af Reichswehr, og gav SS-tropper samme juridiske rettigheder som Reichswehrs soldater. Samtidig var der lagt op til, at de bevæbnede SS-enheder på sigt kunne samles i en fuldt udstyret division, og SS fik ret til at drive tre officersskoler, også kaldet junkerskoler. ⁴⁶

December 1935. Adolf Hitler skridter fronten af på Leibstandartes kaserne i Berlin. At Hitlers personlige tropper kom fra SS, bidrog til organisationens selvforståelse af at være nazismens elite.

Trods den militære organisering af de væbnede SS-enheder betragtedes SS-tropperne på dette tidspunkt først og fremmest som en indenrigsstyrke, der kunne indsættes ved kupforsøg eller opstand mod regimet – hvilket baserede sig på nazisternes forestilling om, at krigsnederlaget i 1918 skyldtes indre fjender. ⁴⁷ Men Himmler havde tilsyneladende fra et tidligt tidspunkt ambitioner om, at det væbnede SS også skulle fungere som en militær eliteformation, der ved sin blotte eksistens spredte nazismens værdier til den konservative hær og bidrog til at legitimere SS som nazismens elite. ⁴⁸ Krigsminister Blombergs septemberbefaling kom da heller ikke til at skabe endelig ro mellem hærledelsen og SS, og de følgende år blev præget af spændinger og konflikter mellem de to parter.

Et halvt år senere proklamerede Hitler indførelsen af almindelig værnepligt i Tyskland. Styrkerne i det nye, samlede forsvar, som gik under betegnelsen Wehrmacht (Værnemagten), skulle opbygges gennem en omfattende genoprustning, hvorunder hørte oprettelsen af et selvstændigt flyvevåben – Luftwaffe. Et andet aspekt af genoprustningen var dannelsen af pansrede styrker, noget, som den tyske hær havde haft forbud mod siden nederlaget i Første Verdenskrig og underskrivelsen af Versaillestraktaten. Omstillingen berørte også Verfügungstruppen. Den 22. maj 1935 sidestillede Hitler aktiv tjeneste i Verfügungstruppen med gennemførelse af værnepligten. ⁴⁹ Der skete dog ikke i første omgang en ekspansion af SS-tropperne, tværtimod søgte hæren, som skulle opbygges til et niveau af 38 divisioner, at forhindre, at de spredte SS-bataljoner i Verfügungstruppen nogensinde blev samlet i en division, som det ellers var planen, hvis en krig brød ud. ⁵⁰

De kommende år tog Himmler en række beskedne, men dog vigtige skridt i retning af at underminere hærens modstand og skabe en eller flere divisioner. I 1936 blev Verfügungstruppen-bataljonerne samlet i regimenter – af SS benævnt standarter. Standarte Deutschland fik hovedkvarter i München under Felix Steiner, og Standarte Germania havde sæde i Hamburg med Karl Maria Demelhuber som chef. Efter anneksionen af Østrig i foråret 1938 tilkom Standarte Der Führer, hvis hovedkvarter lå i Wien og var ledet af Georg Keppler. ⁵¹ Dermed rådede SS over i alt fire regimenter, da Leibstandarte var af samme styrke. Verfügungstruppen var vokset fra godt 5.000 mand i 1935 til lidt over 14.000 officerer og mandskab i slutningen af 1938. ⁵²

Ude i de enkelte enheder kunne man fra 1935 trække på nyuddannede officerer fra SS’ egne officersskoler i Bad Tölz i Bayern og Braunschweig i Sachsen. ⁵³ Disse skoler gjorde det muligt for SS at forme sit eget ideologiske førerkorps af politiske soldater, som dels kunne tilføres de militære enheder, dels indsættes som ledere i den samlede organisation. ⁵⁴ Den første årgang af kadetter blev udnævnt til officerer i april 1935. De indgik i de forskellige dele af organisationen, herunder sikkerhedsapparatet i SD, de såkaldte Totenkopfverbände ved koncentrationslejrene eller de forskellige centrale SS-kontorer. ⁵⁵

Etableringen af Verfügungstruppen og junkerskolerne var ikke den eneste væsentlige ændring, der skete i SS i efteråret 1934 og begyndelsen af 1935. I samme periode gennemgik SS en række organisatoriske ændringer. ⁵⁶ Demænd, der udførte lønnet arbejde – som soldater i Verfügungstruppen, i SD, som hjælpepolitimænd eller vagtmandskab i koncentrationslejre – skulle kunne skelnes fra dem, der ikke på samme måde var aktive medlemmer, og for de sidstnævnte indførte man i december 1934 Allgemeine-SS. ⁵⁷ I tråd hermed foregik en løbende udbygning og professionalisering af SS’ forvaltningsapparat. Efter at to økonomichefer i træk havde måttet afskediges på grund af underslæb, ansatte Himmler i februar 1934 den 42-årige forvaltningsofficer fra den tyske flåde Oswald Pohl. Han skulle under krigen blive leder af SS’ samlede forvaltning af koncentrationslejrene og det omfattende netværk af virksomheder, som samtidig byggedes op. Dermed kom han også til at spille en vigtig rolle i opbygningen af Waffen-SS. Meget af det militære udstyr og de økonomiske ressourcer, der var nødvendige for at drive tropperne, tilvejebragtes via hans aktiviteter. ⁵⁸

Den militære gren af SS voksede i perioden ikke kun i omfang, men også i kompleksitet. Allerede kort efter befalingen af september 1934 lykkedes det også Himmler at opstille en opklaringsenhed og en pionerenhed – et signal om, at ambitioner om at oprette en egentlig SS-division langtfra var lagt på hylden. ⁵⁹ Et andet spørgsmål, man i SS ønskede løst, var, hvordan man sikrede sine enheder militær træning på højt niveau uden at være afhængig af hæren. Derfor oprettede man i november 1936 et inspektorat for Verfügungstruppen under generalløjtnant Paul Haussers ledelse. ⁶⁰ Denne erfarne officer, der allerede før verdenskrigen havde gjort karriere i den preussiske hær og siden i Reichswehr, var i 1934 trådt ind i SS, hvor han blev leder af junkerskolen i Braunschweig. Hausser kunne nu overtage kontrollen med organiseringen, træningen og indsatsen af SS-tropperne, og hans kontor fungerede dermed som SS’ militære operationsstab frem til nedlæggelsen i 1940. ⁶¹ Hausser skulle i lighed med Sepp Dietrich få stor indflydelse på Waffen-SS’ historie.

Opbygningen af det bevæbnede SS fik yderligere fremdrift af Blomberg-Fritsch-affæren i januar-februar 1938. En serie intriger, delvist orkestreret af SS, førte til, at både krigsminister Blomberg og hærchefen Werner Fritsch måtte fratræde deres poster, hvilket gav nazisterne mulighed for at øge kontrollen med det tyske forsvar, da Hitler satte sig selv i spidsen for den nyoprettede overkommando for de samlede tyske styrker, OKW. Denne svækkelse af hæren gjorde det sværere for den at bremse Himmlers ambitioner, og den 17. august 1938 befalede Hitler, at Verfügungstruppen, Totenkopfverbände og tilknyttede erstatningsenheder skulle opstilles som militære enheder, og at de i fredstid var underlagt Himmlers og ikke hærens kommando. ⁶² Materiel og våben skulle leveres af Værnemagten. Om Verfügungstruppen hed det endvidere, at det var en enhed under partiet, der stod til Hitlers disposition. I tilfælde af mobilisering kunne Verfügungstruppen, der i samlet styrke svarede til en infanteridivision, stilles under kommando af hærens overkommando (OKH) eller anvendes til indenrigspolitiske opgaver under kommando af Himmler.

Regional strømlining og sammensmeltning med politiet

Forestillingen var altså fortsat i 1938, at Verfügungstruppen skulle kunne bruges til at nedkæmpe en eventuel opstand mod nazisterne i Tyskland – og det var en brug af SS, som hang sammen med Himmlers målbevidste etablering og overtagelse af ansvaret for den indre sikkerhed i Nazityskland. ⁶³ Allerede i 1933-1934 havde han opnået kontrol med hovedparten af det tyske sikkerhedspoliti, og med en førerordre i juni 1936 indsattes Himmler i det nyskabte embede som chef for det samlede tyske politi. Med den førende SS-jurist Werner Bests ord var det tyske politi gennem Himmlers dobbeltembede som både SS- og politichef nu placeret »i snitpunktet« mellem den nazistiske bevægelse og staten. ⁶⁴ Visionen var, at SS og politiet skulle udgøre et samlet nazistisk statsbeskyttelseskorps. I modsætning til politiet, som traditionelt havde handlet reaktivt på allerede begåede forbrydelser og været bundet af loven og forvaltningsmæssige krav, så skulle dette nye korps agere proaktivt mod statens angivelige fjender – fjender, der vel at mærke var defineret ideologisk, eksempelvis ud fra race eller sindelag, og som forfulgtes uanset deres konkrete handlinger. ⁶⁵

For at lette styringen af den voksende organisation og for at styrke sammensmeltningen af politiet og SS, etablerede Himmler i 1937 en ny type embede. Nu skulle der i hvert SS-Oberabschnitt indsættes en Höhere SS- und Polizeiführer (HSSPF), som varetog den overordnede ledelse af alle SS- og politimæssige spørgsmål i området. ⁶⁶ Indehaverne af disse embeder, som siden etableredes i det meste af det besatte Europa, fik i løbet af krigen meget at gøre med Waffen-SS. I nogle tilfælde gennem konflikter med og forsøg på detailregulering af de enheder og tjenestesteder, som lå i deres område. I andre tilfælde ved at være dybt involveret i hvervningen af SS-soldater. Ved flere lejligheder fungerede HSSPF’ere også som ledere af militære operationer, som udførtes af SS-tropper. Slutteligt rakte deres dispositionsret over Waffen-SS enhederne også til, at de kunne trække på dem til sikkerhedsopgaver. Når der skulle iværksættes store operationer til bekæmpelse af modstandsgrupper og partisaner eller foretages massedrab, indgik de stedlige Waffen-SS formationer – sammen med politienheder og lokalt opstillede styrker – i den gruppe af væbnede styrker, HSSPF’erne kunne disponere over. ⁶⁷

De kommende år førte til en stadig tættere integration af politiet og SS, og i 1941 erklærede Himmler, at SS hvilede på tre søjler: Allgemeine-SS, Waffen-SS og politiet. ⁶⁸ Sammensmeltningen af SS og politiet bekræftedes dels af den omfattende brug af politienheder i SS’ drabsvirksomhed på Østfronten, dels af at der i løbet af krigen indgik to af politifolk dannede divisioner i Waffen-SS.

Officerskorpset, de paramilitære korps og partiet

Mens de rekrutter, som Verfügungstruppen hvervede i løbet af 1930’erne, for flertallets vedkommende var ganske unge, havde SS-tropperne en stor kerne af officerer, som enten havde deltaget i Første Verdenskrig, eller som besad erfaring fra forskellige paramilitære korps i årene derefter. Så sent som i første halvdel af 1944 var deltagelse i verdenskrigen stadig en erfaring, hovedparten af de højtstående officerer i Waffen-SS delte. ⁶⁹ Også tjeneste i Reichswehr var en fællesnævner for mange officerer. ⁷⁰ Medlemskab af mellemkrigsårenes mange frikorps var knap så almindeligt, men udgjorde dog også et væsentligt erfaringsgrundlag for mange. ⁷¹ En del unge mænd var, som Himmler, vokset op i krigens skygge uden selv at komme til fronten, og disse mænd, født i årene efter 1900, var ofte ivrige efter at kompensere for deres manglende fronterfaring gennem deltagelse i mellemkrigstidens frikorps – og de viste sig i mange tilfælde mere radikale i deres voldsudøvelse end krigsveteranerne. ⁷²

I en undersøgelse af 265 højtstående Waffen-SS officerer kunne det påvises, at mindst 50 havde været medlem af et værn eller korps. oftest forekommende var det største af de bayerske frikorps, Freikorps von Epp, som 15 Waffen-SS officerer havde været tilknyttet. På trods af at deres medlemskab af disse paramilitære korps i reglen var relativt kortvarigt, gav det mange af de senere SS-officerer en erfaring fra enheder, der opererede uden for statens rammer og hyppigt var involveret i politisk vold og overgreb på deres modstandere. Eksempelvis foretog Freikorps von Epp regulære massakrer på socialistiske modstandere under de voldelige politiske kampe, der hærgede Bayern i 1919. ⁷³ Med det senere masseoptag i Waffen-SS under krigen etablerede der sig i stigende grad en aldersbetinget erfaringskløft mellem en række ældre og højere officerer, der havde Første Verdenskrig og Weimarrepublikken som referenceramme, og det menige mandskab samt en række yngre officerer, der have haft deres barndom eller ungdom efter nazisternes magtovertagelse. Deres erfaringer var formet under nationalsocialismen, hvor de havde passeret gennem partiorganisationer som Hitlerjugend eller Reichsarbeitsdienst. ⁷⁴

De tyske officerer i Waffen-SS kom fra hele Tyskland, men visse delstater som Slesvig-Holsten, Østpreussen, Hessen-Nassau og Bayern var særligt stærkt repræsenteret. Officererne kom i vid udstrækning fra højreradikale politiske miljøer, og netop disse områder og deres byer var steder, hvor NSDAP havde et tyngdepunkt af stemmer. Officerer i Waffen-SS blev ikke stillet over for et krav om partimedlemskab, men en stor del af mændene havde dog markeret sig som nationalsocialister, før de indtrådte i det bevæbnede SS. Blandt dem, som senere skulle blive generaler, var der en overrepræsentation af personer, der først meldte sig ind efter opgøret med SA eller efter krigsudbruddet i 1939. ⁷⁵ Mange andre officerer havde dog været medlem af SS i »kamptiden« før nazisternes magtovertagelse og meldte sig tidligt til det bevæbnede SS, først og fremmest Leibstandarte og Totenkopfverbände. En undersøgelse af 56 mænd, der i 1944 havde opnået graden Obersturmbannführer- eller Sturmbannführer, påviste, at ikke mindre end 42 af disse havde været SS-medlemmer siden kamptiden. Partimedlemskab var normen blandt officererne, og en analyse af SS-personalakter viser, at 48 procent havde været medlem, allerede før de trådte ind i SS, mens 14 procent blev medlemmer, samtidig med at de blev optaget i SS. ⁷⁶ Selv om det ikke var et direkte krav at være partimedlem, blev der lagt et internt pres på officerer om at søge optagelse. For langt hovedparten af SS-officererne gjaldt dog, at de allerede havde demonstreret, at de var nationalsocialister, enten gennem deres NSDAP-medlemskab eller indtrædelse i Allgemeine-SS. ⁷⁷ I hæren var færre soldater medlemmer af en nationalsocialistisk organisation i mellemkrigstiden. Ifølge en undersøgelse af lidt over tusind individer havde cirka 33 procent af hærens soldater et sådant medlemskab mod 63 procent i Verfügungstruppen. ⁷⁸

De europæiske nazister og Waffen-SS

I mellemkrigsårene kom langt hovedparten af mandskabet og officererne i de bevæbnede grene af SS fra Tyskland. Dette ændrede sig i løbet af krigen, hvor Waffen-SS i stigende grad begyndte at hverve uden for de tyske grænser. Der foreligger ingen systematiske undersøgelser af de ikke-tyske soldaters politiske verdensbillede i mellemkrigsårene, men ligesom der i løbet af 1930’erne foregik en nazificering af de tyske mindretal i Øst- og Centraleuropa, så havde en række senere Waffen-SS officerer, underofficerer og almindelige soldater fra Tysklands germanske nabolande også bekendt sig til nazismen, allerede længe før deres land blev besat.

Over det meste af Europa eksisterede der i mellemkrigstiden betydelige højreradikale partier, men decideret nazistiske og fascistiske partier opstod primært i kølvandet på krakket i Wall Street 1929, og efter at det tyske NSDAP med sin valgsejr i 1930 havde vist, at et sådant parti havde vælgermæssigt potentiale. ⁷⁹ Samme år grundlagdes Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti (DNSAP), hvis partiprogram var en næsten nøjagtig kopi af NSDAP’s program. Selv om det var det største blandt flere danske nazistiske partier og grupper, opnåede DNSAP kun knap to procent af stemmerne ved valget i 1939. ⁸⁰ Heller ikke det norske Nasjonal Samling (NS) dannet af Vidkun Quisling den 17. maj 1933 var mere succesfuldt på den parlamentariske bane i 1930’erne. ⁸¹ Derimod havde Nationaal-Socialistische Beweging (NSB) i Holland, der var dannet i december 1931 af Anton Mussert, større vælgermæssig succes i midten af 1930’erne. Partiet fik otte procent af stemmerne ved parlamentsvalget i 1935, hvor dets tilslutning kulminerede. ⁸² Næsten lige så stor tilslutning fik Vlaamsch Nationaal Verbond (VNV), der var dannet i Belgien i oktober 1933 af den flamske nationalist Staf de Clercq. Da krigen brød ud, var de nazistiske partier uden for Tyskland dog stærkt svækkede, blandt andet grundet de forbedrede økonomiske forhold i Europa og deres interne stridigheder. Selv om disse partier under krigen kom til at kollaborere tæt med den tyske besættelsesmagt, og NS ligefrem opnåede at blive statsbærende med Quisling som statsminister, kom deres inspiration ofte også fra Mussolinis Italien. Samme forbillede havde British Union of Fascists (BUF), der var grundlagt i 1932 af Oswald Mosley. Både de Clercqs og Quislings partier var desuden stærkt kristne og havde ikke det samme modsætningsforhold til de etablerede kirker, som den tyske nazisme havde til katolicismen.

Den ambitiøse og skruppelløse Gottlob Berger blev en af arkitekterne i opbygningen af Waffen-SS, da han var hovedansvarlig for hvervningen. Som mange højtstående SS-officerer havde han en baggrund i mellemkrigstidens frikorps. Berger tilhørte Himmlers inderkreds krigen igennem. Han blev efter nederlaget pågrebet af amerikanerne og idømt en lang fængselsdom, men løsladt i 1955. I efterkrigsårene levede han i Vesttyskland og trådte ind i det private erhvervsliv. Berger døde i 1975.

Lederen af Nationaal-Socialistische Beweging i Holland, Anton Mussert, besøger hollandske frivillige ved Standarte Westland i 1941.

De europæiske fascistiske og nazistiske partier havde dog også meget tilfælles med såvel NSDAP som SS. Ud over at være både antikommunistiske og positivt disponerede over for Tyskland var de også stærkt elitære og militaristiske. De paramilitære grupper, som partierne dannede, mindede på flere måder om partigarder som SS. Det gjaldt Hirden i Norge og Mussertgarden i Holland. Ledende mænd herfra som norske Johan Bernhard Hjort blev vigtige samarbejdspartnere for SS. ⁸³ Særligt fra de europæiske nazisters paramilitære formationer og ungdomsorganisationer meldte en række yngre medlemmer sig til Waffen-SS under krigen. Et af DNSAP’s mest aktive medlemmer, Christian Frederik von Schalburg, meldte sig allerede i efteråret 1940 og blev senere chef for enheden Frikorps Danmark. ⁸⁴ Fra hollandske NSB’s rækker kom de to fremtrædende partifolk Meinoud Rost van Tonningen og Henk Feldmeijer til at spille en vigtig rolle i samarbejdet med SS, ligesom begge gjorde frontindsats i Waffen-SS. ⁸⁵ I Flandern var Josephus Alphonsus Marie François i 1931 blandt stifterne af det flamsknationalistiske, højreekstreme og stærkt antisemitiske parti Verdinaso  (Verbond van Dietse Nationaal-Solidaristen). Under krigen blev Verdinaso sammenlagt med VNV, og François blev leder af SS’ flamske aflægger, Algemeene SS Vlaanderen. Han var desuden indsat på Østfronten som Obersturmführer i 27. SS-Freiwilligen-Grenadier-Division-Langemarck. ⁸⁶ Det nok mest markante eksempel på en højreradikal politiker fra Europas mellemkrigsår, som siden gjorde karriere i Waffen-SS, var Léon Degrelle, der blev politisk og militær leder for de frivillige fra Wallonien. Degrelle havde under det belgiske valg til parlamentet i 1936 opnået ikke mindre end 11 procent af stemmerne med sit parti Rex, der ikke var nazistisk, men havde klare antiparlamentariske og fascistiske holdninger. Efter den tyske besættelse stod han i spidsen for den vallonske legion, der indledningsvis blev underlagt Værnemagten, men som på Degrelles initiativ siden blev overført til Waffen-SS. ⁸⁷

Udenlandske statsborgere i det tidlige SS

I beskedent omfang optog Verfügungstruppen allerede fra midten af 1930’erne også mandskab fra områder uden for Tysklands grænser. Af en oversigt fra april 1935 fremgår, at en række af mændene i staben kom fra Østrig. ⁸⁸ Da det i 1937 bestemtes, at alt fremmed SS-mandskab skulle have tysk statsborgerskab, udgjorde østrigske SS-soldater den største gruppe blandt dem, som nu skulle skifte nationalitet. Baggrunden herfor var det forfejlede nazistiske kupforsøg i Østrig i juli 1934, hvorunder SS spillede en nøglerolle. Resultatet var, at det østrigske SS gik i opløsning, og at medlemmerne flygtede til Tyskland, hvorfra de fandt vej ind i Verfügungstruppen. ⁸⁹

Ud over østrigere fandtes på dette tidspunkt kun få folketyskere i Verfügungstruppen. Rekruttering af udenlandske statsborgere bød generelt på en række diplomatiske problemer, idet en stor del af de tidligt hvervede folketyskere enten var desertører fra deres hjemlands hære eller var flygtet på grund af deres nazistiske aktiviteter. ⁹⁰ Et af de områder, hvorfra SS hentede sådanne rekrutter, var Sudeterlandet i Tjekkoslovakiet. I takt med at forholdet mellem den store tyske befolkningsgruppe og de tjekkiske centralmyndigheder blev tilspidset, begyndte en stigende strøm af flygtninge herfra at træde ind i SS. ⁹¹ Kort før den tyske indmarch i oktober 1938 blev relationerne mellem SS og sudetertyskerne yderligere udbygget. ⁹² I september blev Sudetendeutschen Freikorps (SFK) opstillet som et led i Hitlers anneksionsplaner. Korpset bestod af tjekkiske tysksindede statsborgere, men blev hemmeligt bevæbnet af Det Tredje Rige og fik samtidig tilført en kerne af mænd fra SS-Totenkopfstandarterne. ⁹³ Formålet var, gennem indre uro og overfald på vagt- og grænsestationer, at opretholde presset på de tjekkoslovakiske myndigheder og styrke sudetertyskernes ønske om at blive tilsluttet Tyskland. SFK fik i løbet af kort tid en betragtelig størrelse og var i oktober vokset til en styrke på mere end 34.000 mand fordelt på 41 bataljoner. Korpset var styret af hærens overkommando, men også Volksdeutsche Mittelstelle (VOMI), der var oprettet i 1937 og stod under Himmlers kontrol, blev involveret. Den 30. september, samme dag som Münchenaftalen tildelte Sudeterlandet til Tyskland, befalede Hitler, at korpset skulle underlægges Himmler. Alle tre SS-standarter deltog i indmarchen i Sudeterlandet, og Standarte Germania gik straks i gang med at udøve terror mod den tjekkiske befolkning. ⁹⁴ Efter indmarchen var SFK’s dage dog talte, og SS iværksatte en intens hvervning blandt mandskabet, hvoraf et ukendt antal meldte sig. ⁹⁵

Optaget af ikke-tyske soldater i det bevæbnede SS var uhyre begrænset i mellemkrigsårene, men det betød ikke, at Himmler manglede ideologisk interesse for nabolandene. ⁹⁶ Himmler anså den tyske befolkning for at udgøre et af flere folkeslag, der indgik i den nordisk-germanske race, og i lighed med mange andre nazister rettede Himmler især sin interesse mod nord, hvor racerenheden angiveligt var størst. I 1938 holdt Himmler et møde i Lübeck med en af frontfigurerne i Nordische Gesellschaft, der søgte at pleje nazisternes interesser i Norden, nemlig chefen for organisationens bondekontor, Alfred Thoss. Mødet omhandlede muligheden for, at SS kunne hverve skandinaver til Verfügungstruppen. Himmler aftalte med Thoss, at denne skulle fremskaffe et antal egnede kandidater, og få uger senere dukkede de to første frivillige op. Deres fremtoning levede dog ikke op til de højstemte forventninger. Den ene var platfodet, og den anden havde et alkoholproblem. Thoss fortsatte dog ufortrødent arbejdet, og året efter foreslog han ligefrem etableringen af et skandinavisk hvervekontor – et forslag, man i SS-Personalamt betragtede med stor skepsis og afviste med henvisning til økonomien, mandskabsressourcer og det forhold, at de hvervede ville være fædrelandsløse individer. Denne kritik blev dog fuldstændig afvist af Himmler, hvis planer for SS tydeligvis både rakte ud over Tysklands grænser og til andre grupper end tysktalende. I 1938 besluttede han, at en af SS-enhederne, Standarte Germania, skulle optage frivillige fra de nordiske lande. Men først da en række af de germanske lande i 1940 blev besat af tyskerne, kunne hvervningen af germanske frivillige til Verfügungstruppen intensiveres.

Frem til 1938 havde de tre Verfügungstruppen-regimenter Germania, Deutschland og Der Führer hver deres regionale rekrutteringsområde, mens Leibstandarte var åbent for frivillige fra hele det tyske rige. ⁹⁷ Den tidlige hvervning var imidlertid dårligt organiseret, og der var betydelig konkurrence om rekrutterne med andre dele af SS. ⁹⁸ Fra sommeren 1938 skete der derfor en ensretning af rekrutteringsprocessen. Første skridt var udnævnelsen af den energiske og ambitiøse Gottlob Berger til chef for SSErgänzungsamt, der var ansvarlig for hvervningen. Ud over at strømline hvervningen fik Berger også i opdrag at sikre, at man alle steder forstod SS’ retningslinjer og ikke optog personer, som fysisk eller racemæssigt ikke levede op til kravene. »Kun sådan kan det sikres, at det tyske folks bedste blodadel forenes i SS,« hed det i den notits fra april 1938, som banede vej for Bergers udnævnelse. ⁹⁹ Året efter skabte Berger en struktur, der svarede til hærens: I hvert SS-Oberabschnitt (geografisk svarende til hærens Wehrkreise) etableredes et hvervekontor med lønnet personale. Her foretog man selve hverveindsatsen, mønstringen af de interesserede og fravalget af dem, som ikke levede op til Waffen-SS’ krav. ¹⁰⁰

Berger kom til at spille en central rolle i udbygningen af Waffen-SS krigen igennem. Han var født i 1896 og havde som mange andre nazister i sin generation erfaring som reserveofficer i Første Verdenskrig og fra et af de senere tyske frikorps. I årene efter krigen ernærede han sig som gymnastiklærer, og i 1930 gik han ind i SA. I 1936 kunne han bytte gymnastikken ud med en lønnet stilling i en af SS’ afdelinger i provinsen, og to år senere gik turen til Berlin. Derefter gik det stærkt for Berger, som de kommende år manøvrerede sig ind i Himmlers absolutte inderkreds og blandt andet blev chef for det vigtige SS-Hauptamt. ¹⁰¹

Totenkopfverbände og det beredne SS

Ikke alene Verfügungstruppen-enhederne deltog i anneksionen af Sudeterlandet. En del af besættelsen blev udført af enheder under SS’ Totenkopfverbände, der også havde leveret hemmeligt mandskab til SFK. Totenkopfverbände blev allerede etableret i 1933 og varetog normalt bevogtningsopgaver i koncentrationslejrsystemet, men store dele af mandskabet herfra kom med tiden til at indgå som kamptropper i Waffen-SS. Når Waffen-SS apologeter efter krigen har hævdet, at der var vandtætte skotter mellem Waffen-SS og Totenkopfverbände, er det derfor en myte, hvis formål er at distancere Waffen-SS fra de forbrydelser, disse enheder begik under det nazistiske regime.

De første Totenkopf-enheder blev opstillet i Dachau i 1933 under Theodor Eickes kommando. I 1934 blev han gjort til chef for det samlede koncentrationslejr-system. Siden blev han chef for Division Totenkopf. Her ses han i samtale med Himmler på Østfronten. Eicke omkom i 1943 i forbindelse med en flyulykke.

De første Totenkopf-enheder blev opstillet i Dachau i 1933 under Theodor Eickes kommando. Da han i 1934 blev udnævnt som chef for det samlede koncentrationslejr-system, blev enhedernes antal øget til at udgøre fem bataljoner, kaldet Totenkopfsturmbanne, og med den hastige udbygning af koncentrationslejrene blev enhederne i april 1937 slået sammen til tre standarter, der hver især blev knyttet til en af de store koncentrationslejre: 1. SS-Totenkopfstandarte blev underlagt Dachau, 2. SS-Totenkopfstandarte Sachsenhausen, mens 3. SS-Totenkopfstandarte blev opstillet under Buchenwald. Efter Østrigs indlemmelse i Det Tredje Rige etableredes tillige et regiment med navnet 4. SS-Totenkopfstandarte Ostmark, der blev tilknyttet koncentrationslejren Mauthausen. ¹⁰² Fra 1935 til 1938 voksede enhederne betragteligt fra 2.000 til 8.000 mand. ¹⁰³

Endnu en byggesten til det senere Waffen-SS udgjorde Reiter-SS, det beredne SS. Reiter-SS var en gren af Allgemeine-SS, som voksede sig stor i 1930’erne, og som med sit fokus på ridesport fungerede som en slags adgangsport til de højere sociale lag. Nettet af SS-rytterregimenter kom til at levere mandskab til Waffen-SS, da der under krigen etableredes en række kavalerienheder, som blev dybt involveret i Holocaust og udryddelseskrigen på Østfronten. SS-rytteriet bestod i 1939 af mere end 11.000 mand fordelt på 19 Reiterstandarten. Til forskel fra Verfügungstruppen var mændene heri dog ikke lønnede, og de var heller ikke bevæbnede, selv om deres træning ofte havde militær karakter. ¹⁰⁴ Det beredne SS var blevet stærkt udbygget af Himmler efter magtovertagelsen. ¹⁰⁵

Parader og progromer

Selv om SS-styrkerne deltog både i indmarchen i Østrig i marts 1938 og var med til at besætte Sudeterlandet samme efterår, var de dog primært synlige for den tyske befolkning i helt andre sammenhænge: De sortklædte SS-tropper havde en fremtrædende plads ved nazisternes massemøder, stævner og ceremonier. Ved udenlandske statsbesøg var soldater fra Leibstandarte både æresgarde og vartede op under officielle middage, og sammen med de øvrige enheder i Verfügungstruppen havde de også en prominent plads under parader og masseopbud, ligesom de væbnede SS-enheder ofte var udkommanderet til at danne vagtkæder under større arrangementer. ¹⁰⁶ En sådan brug af SS-styrkerne placerede det kommende Waffen-SS visuelt i befolkningens bevidsthed. En begivenhed, hvor mænd i SS-uniform dog var markant fraværende, var den pogrom, som skyllede over Det Tredje Rige den 9. november 1938, også kendt som Krystalnatten. ¹⁰⁷ Beslutningen om at lade jødisk ejendom ødelægge og plyndre, synagoger afbrænde og sagesløse mennesker mishandle og myrde som hævn for en ung jødisk mands attentat mod en medarbejder på den tyske ambassade i Paris blev truffet i et snævert samspil mellem Hitler og Goebbels. Dermed var Himmler blevet holdt uden for beslutningsprocessen, men det ser samtidig ud til, at han fandt det opportunt ikke at lade SS gå forrest i det voldelige og kaotiske begivenhedsforløb, hvor overgrebene først og fremmest gennemførtes af SA. Enkelte steder deltog mandskab fra Verfügungstruppen dog i de begivenheder, som kostede mere end 400 jøder livet, mens omkring 30.000 kastedes i koncentrationslejr. ¹⁰⁸ Den bedst dokumenterede deltagelse fandt sted i Wien, hvor blandt andet soldater fra Standarte Der Führer, oprettet samme forår, var blandt de godt 300 SS-mænd, som deltog i overgrebene. Soldaterne, som til lejligheden var trukket i civilt, stod blandt andet for sprængning og nedbrænding af forskellige jødiske bygninger, herunder synagoger, blandt andet ved at kaste håndgranater ind i bygningerne, og deltog derudover ved også at bevogte de arresterede jøder, før de sendtes i koncentrationslejr. ¹⁰⁹

I løbet af 1938 blev det mere og mere klart, at nazisterne stilede mod krig, og Himmler kunne nu trække på en bred palet af paramilitære og militære enheder, som var opbygget gennem de forudgående år. Allerede kort efter krigsudbruddet i september 1939 viste det sig tydeligt, at SS-mændene var beredt til opføre sig endnu mere brutalt uden for Tysklands grænser, end man hidtil havde gjort over for nazisternes modstandere i selve Tyskland. Det skulle også vise sig, at den lille militære gren af SS, der gik i krig i 1939, på få år kunne forvandle sig til en regulær hær, da krigen skabte helt nye muligheder for en dramatisk udvikling af Himmlers organisation. ¹¹⁰

Noter

1 Begrebet »fremmedfolk« er udpræget negativt og racistisk ladet og blev anvendt som samlebegreb for en række etniske grupper fra Øst- og Sydeuropa, som nazisterne rekrutterede til Waffen-SS uden at regne dem for racemæssigt på højde med tyskere og andre »germanere«. »Germanerne« var, som det vil fremgå senere af denne bog, en positiv betegnelse for de etniske grupper, tyskerne regnede for de racemæssigt bedste og med tyskerne nærmest beslægtede. Begge begreber vil af hensyn til læsbarheden blive anvendt uden citationstegn i resten af bogen.

2 Citeret efter Bradley F. Smith og Agnes F. Peterson, Heinrich Himmler, Geheimreden 1933 bis 1945 und andere Ansprachen, Propyläen, 1974, s.52.

3 Ibid.

4 Robert Lewis Koehl, The Black Corps: The Structure and Power Struggles of the Nazi SS, University of Wisconsin Press, 1983, s.11-15.

5 Ibid., s.21ff. Bastian Hein, Elite für Volk und Führer?: die Allgemeine SS und ihre Mitglieder 1925-1945, 2012, Oldenburg Verlag s.40ff.

6 Hans Buchheim, Martin Broszat, Hans-Adolf Jacobsen og Helmut Krausnick, Anatomie des SS-Staates, 6. Aufl., DTV Deutscher Taschenbuch, 1994, s.31.

7 Hein (2012), s.40, note 10.

8 Om Himmlers personlighed og virke som SS-chef, se Peter Longerich, Heinrich Himmler, Siedler, 2008. Se også Hein (2012), s.47.

9 Robert Gerwarth, Hitler’s Hangman: The Life of Heydrich, Yale University Press, 2011, s.111.

10 Koehl (1983), s.34.

11 Peter Longerich, Geschichte der SA, Verlag C.H. Beck, 2003, s.103ff.

12 Koehl (1983), s.47.

13 Hein (2012), s.54 og s.56ff. Se dog også Koehl (1983), s.48, note 37 for en delvist divergerende opfattelse.

14 Nazisternes vej til magten er velbeskrevet. Se bl.a. Martin Broszat, Die Machtergreifung: Der Aufstieg der NSDAP u. d. Zerstörung d. Weimarer Republik, Dt. Taschenbuch-Verl., 1984, og Richard Evans, The Coming of the Third Reich, Penguin Press, 2004.

15 Dieter er et pseudonym. Enkelte steder i bogen vil der grundet de forskellige arkivers regler optræde anonymiserede personer.

16 For en oversigt over SS-grader, se oversigten side 715.

17 Dom nr. 428 optrykt i H.I. Sagel-Grande, H.H. Fuchs, C.F. Rüter og Fritz Bauer, Justiz und NS-Verbrechen: Sammlung deutscher Strafurteile wegen nationalsozialistischer Tötungsverbrechen, 1945-1966. bd. XIII, University Press Amsterdam, 1975, s.584-614.

18 Koehl (1983), s.65ff.

19 Buchheim et al. (1994), s.35ff. George H. Stein, The Waffen-SS: Hitler’s Elite Guard at War, 1939-1945, Cornell University Press, 1984, s.2.

20 James J. Weingartner, »Sepp Dietrich, Heinrich Himmler, and the Leibstandarte SS Adolf Hitler, 1933-1938«, Central European History 1, nr. 3, 1968, s.264-84. Se også YH, O.68, 565, Lebenlauf des SS-Oberst-Gruppenführer und Panzer-Generalobersten der Waffen-SS Sepp Dietrich, u.år.

21 Født Josef, men fra sin barndom kendt som Sepp.

22 Stein (1984), s.3.

23 Om dette korps, se Hagen Schulze, Freikorps und Republik, 1918-1920, Wehrwissenschaftliche Forschungen. Abteilung militärgeschichtliche Studien ; 8, Harald Boldt Verlag, 1969. Se også Charles Messenger, Hitler’s Gladiator: The Life and Times of Oberstgruppenführer and Panzergeneral-Oberst Der Waffen-SS Sepp Dietrich, Brassey’s Defence Publishers, 1988.

24 Andreas Schulz og Günter Wegmann, Die Generale der Waffen-SS und der Polizei: [1933-1945] : Die militärischen Werdegänge der Generale, sowie der Ärzte, Veterinäre, Intendanten, Richter und Ministerialbeamten im Generalsrang, bd. 1, V. Biblio-Verl., 2003, s.237ff. Christoper Clark, »Josef ‚Sepp‘ Dietrich« i Ronald Smelser og Enrico Syring (red.), Die SS: Elite unter dem Totenkopf; 30 Lebensläufe, Schöningh, 2003, s.119ff.

25 BAMA, RS4/1620, Rapport, 11.3.1935.

26 Om Colombia Haus, se Geoffrey P. Megargee (red.), Encyclopedia of Camps and Ghettos, 1933-1945, Vol. 1, Pt. A., Indiana University Press, 2009, s.59ff., James J. Weingartner, Hitler’s Guard; the Story of the Leibstandarte SS Adolf Hitler, 1933-1945, Southern Illinois University Press, 1974, s.19, Kurt Schilde, Vom Columbia-Haus zum Schulenburgring: Dokumentation mit Lebensgeschichten von Opfern des Widerstandes und der Verfolgung von 1933 bis 1945 aus dem Bezirk Tempelhof, Hentrich, 1987, s.41ff.

27 Weingartner (1974), s.10.

28 Weingartner (1968). Se også Bernd Wegner, Hitlers politische Soldaten: Die Waffen-SS 1933-1945 : Leitbild, Struktur und Funktion einer nationalsozialistischen Elite, Ferdinand Schöningh, 1990, s.89ff., og Paul Hausser, Soldaten wie andere auch: Der Weg der Waffen-SS, Munin Verl., 1966, s.12.

29 Koehl (1983), s.80. Wegner (1990), s.81ff.

30 Stein (1984), s.5.

31 Hein (2012), s.87ff.

32 Weingartner i (1968), s.277.

33 Om udrensningen og dens baggrund, se Longerich (2003), s.206ff.

34 Hein (2012), s.88.

35 Weingartner (1968), s.277. BAMA, N756/65a, Melding fra en BDM-Gruppenführerin til Rubach, Bannführer 231 Opladen om samtale med en officer fra LAH, 22.7.1935.

36 BAB, NS19/4010, Rede des Reichsführers SS bei der SS-Gruppenführertagung in Posen am 4. Oktober 1943.

37 Eckart Conze, »Adel unter dem Totenkopf. Die Idee eines Neuadels in den Gesellschaftvorstellungen der SS« i Eckart Conze og Monika Wienfort (red.), Adel und Moderne: Deutschland im europäischen Vergleich im 19. und 20. Jahrhundert, Böhlau, 2004.

38 Wegner (1990). Hein (2012).

39 Hein (2012), s.113ff.

40 Ibid., s.102.

41 Citeret fra Berno Bahro, Der SS-Sport: Organisation, Funktion, Bedeutung, Schöningh Paderborn, 2013, s.61.

42 Ibid., s.135.

43 I oktober 1940 indførtes således den Yformede såkaldte dødsrune som gravtegn over faldne SS-mænds grave. Verordnungsblatt der Waffen-SS, nummer 10, 10.10.1940, pkt. 209: Grabzeichen.

44 Robin Lumsden, SS Regalia, Reprint edition, Grange, 1996, s.32ff. Om frikorps og brugen af dødningehovedet som symbol, se Matthias Sprenger, Landsknechte auf dem Weg ins Dritte Reich? Zu Genese und Wandel des Freikorpsmythos, Schöningh, 2008, s.213.

45 For to forskellige udlægninger af Hitlers udsagn, se Buchheim et al. (1994), s.162, og Wegner (1990), s.85.

46 Wegner (1990), s.86ff., og BAMA, RH2/1158a, Der Chef der Heeresleitung T.A.Nr. 5367/34 15.10.1934 bilagt Erlass betr. SS-Verfügungstruppen af. 24.9.1934. For en oversigt over placeringen af de på dette tidspunkt værende Verfügungstruppeenheder, se BAMA, RH2/1158a, Der Chef der Heeresleitung T.A.Nr. 5530/34, 18.12.1934.

47 BAB, NS19/3582, Afskrift af skrivelse fra Hitler til Reichswehrminister Blomberg og Reichsführer-SS Himmler, 2.2.1935. Sammesteds: Udateret Aktennotitz 230/15 v. Himmler vedr. samtale med Hitler 18.10.1935.

48 Stein (1984), s.15ff.

49 BAB, NS19/3582, Brev fra Rigsindenrigsminister Fick til Himmler betr. SS-Führerschule in Braunschweig und Tölz, 16.10.1936.

50 Stein (1984), s.8.

51 Om det tidlige SS i Østrig og relationerne til det bevæbnende SS, se Christiane Rothländer, Die Anfänge der Wiener SS, Böhlau, 2012, s.516ff.

52 Tal fra Wegner (1990), s.104, Tabel 3. Hertil kom følgende vigtige støtteenheder: Nachrichten-Sturmbann i Unna, Pionersturmbann i Dresden, Sanitätsabteilung VT og Artilleri-Standarte fra sommeren 1939. B136/5147, Die Organisatorische Entwicklung der bewaffneten SS-Verbände zwischen 1933 und 1945 und deren verhältnis zur Wehrmacht, 31.3.1954.

53 Det følgende er baseret på Bernhard Kiekenap, SS-Junkerschule: SA und SS in Braunschweig, Appelhans, 2008, s.115ff., og Jay Hatheway, In Perfect Formation: SS Ideology and the SS-Junkerschule-Tölz, Schiffer Pub., 1999, s.78ff. Under krigen tilkom der yderligere junkerskoler ved Klagenfurt-Lendorf og Prag-Dewitz.

54 Det fremgår af en befaling fra Himmler vedrørende SS-Führerschule München-Dachau under Allgemeine-SS. Heri hedder det, at en mere dybtgående ideologisk undervisning vil de kommende år blive iværksat på skolen i Bad Tölz. RGVA, 1372/5/45, RFSS, 4.11.1937.

55 Koehl (1983), s.137.

56 Det følgende er baseret på René Rohrkamp, ‚Weltanschaulich gefestigte Kämpfer‘ die Soldaten der Waffen-SS 1933 -1945: Organisation – Personal – Sozialstrukturen, Schöningh, 2010, Wegner (1990) og Koehl (1983).

57 Hein (2012), s.91.

58 Longerich (2008), s.179. Se også Michael Allen, »Oswald Pohl – Chef der SS-Wirtschaftsunternehmen« i Smelser og Syring (2003), s.394ff.

59 BAB, NS19/3582, Afskrift af skrivelse fra Hitler til Reichswehrminister Blomberg og Reichsführer-SS Himmler, 2.2.1935. BAMA, RH2/1158a, Brev fra forsvarsminister Blomberg til Himmler m.fl., 8.12.1934. Se også Wegner (1990), s.92.

60 Det følgende er baseret på ibid., s.97ff.

61 Enrico Syring, »Paul Hausser. ’Türöffner’ und Kommandeur ’seiner’ Waffen-SS« i Smelser og Syring (2003), s.190ff., og Hausser (1966), s.19ff.

62 Det følgende er baseret på Wegner (1990), s.112ff.

63 BAB, NS19/4012, Rede des Reichsführers-SS, Reichsinnenminister Himmler auf der Tagung der RPA-Leiter am 28. januar 1944. Denne rolle som indenrigsstyrke fortsatte under krigen og betød blandt andet, at Waffen-SS tjenestesteder i september 1944 blev sat i alarmberedskab efter rygter om en mulig opstand blandt udenlandske arbejdere i Tyskland. BAB, NS19/69, Ausgangssperre für sämtliche Dienststellen der Waffen-SS wegen evtl. Unruhen ausländischer Arbeitskräfte, 26.9.1944.

64 Citeret efter Buchheim et al. (1994), s.55.

65 Ruth Bettina Birn, Die höheren SS- und Polizeiführer: Himmlers Vertreter im Reich und in den besetzten Gebieten, Droste Verlag, 1986, s.8ff. Se også Michael Wildt, Generation des Unbedingten : das Führungskorps des Reichssicherheitshauptamtes, Hamburger Edition, 2002, s.209ff.

66 Birn (1986), s.6ff.

67 Birn (1986). Passim.

68 Buchheim et al. (1994), s.102.

69 Det følgende er baseret på Wegner (1990), s.237ff.

70 Cirka 1/3 af de af Wegner undersøgte officerer havde denne baggrund. Ibid., s.238ff. Se tabel 19. s.239.

71 Ibid.

72 Robert Gerwarth og John Horne, »Vectors of Violence: Paramilitarism in Europe after the Great War, 1917-1923«, The Journal of Modern History 83, nr. 3, september 2011, s.498. Se også Andrew Donson, »Why did German youth become fascists? Nationalist males born 1900 to 1908 in war and revolution«, Social History, Vol. 31, No. 3, august 2006, s.337-358.

73 Wegner (1990), s.238, note 85.

74 Se undersøgelsen af baggrunden for de menige og underofficererne i 1. SS-Brigade i Martin Cüppers, Wegbereiter der Shoa Die Waffen-SS, der Kommandostab Reichsführer-SS und die Judenvernichtung 1939-1945, Primus, 2011, s.76ff. Se også Rohrkamp (2010).

75 Det følgende er baseret på Wegner (1990), s.248ff.

76 De resterende 10 procent af de 31 procent kunne ikke optages i partiet, mens der mangler data for de sidste 11 procent. Alt peger dog på, at denne gruppe ikke søgte om optagelse. Se Wegner (1990).

77 Ibid., s.249ff.

78 Rohrkamp (2010), s.254.

79 Om den europæiske fascisme og nazisme i mellemkrigstiden, se Walter Laqueur (Ed.), Fascism. A Reader’s Guide, Wildwood House, 1988; Stein Ugelvik Larsen, Bernt Hagtvet, og Jan Petter Myklebust, Who were the Fascists. Social Roots of European Fascism, Universitetsforlaget, 1980, og Richard James Boon Bosworth (red.), The Oxford Handbook of Fascism, Oxford Univ. Press, 2009.

80 John T. Lauridsen, »Nazister i Danmark 1930-45: En forskningsoversigt«, Historisk Tidsskrift 16, række 4, bind 1, 1995, s.99-142.

81 Ugelvik Larsen et al. (1980), s.586ff.

82 Ibid., s.524ff.

83 Terje Emberland og Matthew Kott, Himmlers Norge: nordmenn i det storgermanske prosjekt, Aschehoug, 2012, s.248ff.

84 Om Schalburg, se Claus Bundgård Christensen, Niels Bo Poulsen og Peter Scharff Smith, Under hagekors og Dannebrog: danskere i Waffen-SS, Aschehoug, 1998, og Mikkel Kirkebæk, Schalburg: en patriotisk landsforræder, Gyldendal A/S, 2008. For et andet eksempel, se John T. Lauridsen, Dansk nazisme 1930-45 – og derefter, Gyldendal, 2002, s.550.

85 Bas Kromhout, De voorman : Henk Feldmeijer en de Nederlandse SS, Atlas Contact, 2012.

86 Philip Rees, Biographical Dictionary of the Extreme Right Since 1890, Simon & Schuster, 1990, s.134.

87 Bruno de Wever, »Belgium« i Bosworth (2009), s.475ff.

88 BAB, A20/1740, SS-Verfügungstruppe, Dachau, 11.4.1935.

89 Rothländer (2012), s.516ff., og Valdis O. Lumans, »Recruiting Volksdeutsche for the Waffen-SS: From Skimming the Cream to Scraping the Dregs« i Sanders Marble (red.), Scraping the Barrel: The Military Use of Substandard Manpower, 1860-1960, Fordham University Press, 2012, s.203.

90 Lumans i Marble (2012), s.202ff.

91 Lumans i ibid., s.204.

92 Det følgende er baseret på Martin Broszat, »Das Sudetendeutsche Freikorps«, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, Jahrgang 9, Heft 1, 1961, s.30ff., og Werner Röhr, »Der ’Fall Grün’ und das Sudetendeutschen Freikorps« i Hans Henning Hahn (red.), Hundert Jahre sudetendeutsche Geschichte: eine völkische Bewegung in drei Staaten, Lang, 2007, s.241ff.

93 Gerhard Engel, At the Heart of the Reich. The Secret Diary of Hitler’s Army Adjudant, Greenhill Books, 2005, s.53ff.

94 Hans Umbreit, Deutsche Militärverwaltungen 1938/39: d. militär. Besetzung d. Tschechoslowakei u. Polens, Deutsche Verlags-Anstalt, 1977, s.40, note 143. Helmuth Groscurth, Tagebücher eines Abwehroffiziers: 1938-1940 (red.) Helmut Krausnick og Harald C. Deutsch, Deutsche Verlagsanstalt, 1970, s.541.

95 Broszat (1961), s.46ff.

96 Det følgende er baseret på Emberland og Kott (2012), s.106ff.

97 BAB, NS19/370, Chefen for SS-Hauptamt til alle SS-Oberabschnitte m.fl., betr.: Einstellung in die SS-Verfügungstruppe, 4.9.1936.

98 BAB, NS19/218, Einrichtung eines SSErgänzungsamtes, 20.4.1938. Se også Mark Philip Gingerich, Toward a Brotherhood of Arms: Waffen-SS Recruitment of Germanic Volunteers, 1940-1945, Thesis (Ph.D.), University of Wisconsin-Madison, 1991, s.43ff. Hein (2012), s.261.

99 BAB, NS19/218, Einrichtung eines SSErgänzungsamtes, 20.4.1938.

100 Hvervesystemet og principperne for optag er fyldigt beskrevet i Gingerich (1991), s.45ff.

101 Gerhard Rempel, »Gottlob Berger. ‘Ein Schwabengeneral der Tat‘« i Smelser og Syring (2003), s.45-60. Se også Schulz og Wegman (2003), bd.1, s.85-93.

102 Karin Orth, Die Konzentrationslager-SS: Sozialstrukturelle Analysen und biographische Studien, Dt. Taschenbuch-Verl., 2004, s.35.

103 Tal fra Wegner (1990), s.104, Tabel 3.

104 Paul J. Wilson, Himmler’s Cavalry: The Equestrian SS, 1930-1945, Schiffer Publishing, 2000, s.13ff.

105 Det følgende er baseret på ibid., s.17ff.

106 For en række eksempler, se aktpakken BAB, NS31/126: Gestalltung von nationalen Feiertage, Teilnahme der SS: 1. Mai, 30. Januar, 20. April. 1934-1941.

107 Nedenstående er baseret på Ian Kershaw, Hitler. 1936-1945: Nemesis, Penguin Books, 2000, s.131ff.

108 Heinz Höhne, Der Orden unter dem Totenkopf: die Geschichte der SS, Weltbild-Verlag, 1995, s.418ff. Ifølge den tyske Hitlermodstander Ulrich von Hassells dagbog oplyste en officer fra Verfügungstruppen i en samtale få uger senere, at SS-styrkerne havde haft udgangsforbud, mens Krystalnatten foregik. Ulrich von Hassell, Die Hassell-Tagebücher 1938-1944, Siedler Verlag, 1989, s.63.

109 SWC, Rapport fra B’Nai B’rith med dokumentation om Krystalnatten i Wien, efterår 1988. Sammesteds: afskrift af udateret (men samtidig) rapport fra SD-Unterabschnittsführer til SD-Führer Oberabschnitt Donau.

110 Longerich (2008), s.439ff.

Waffen-SS
Europas nazistiske soldater (Prøve)

Claus Bundgård Christensen, Niels Bo Poulsen & Peter Scharff Smith

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

Forside: Harvey Macaulay, Imperiet
Forsidefoto: Tiger-kampvogne fra Division Das Reich under fremrykning ved Kursk 1943.

ISBN 978-87-02-19734-1

© Claus Bundgård Christensen, Niels Bo Poulsen, Peter Scharff Smith & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk