Thorkild Hansen

Slavernes kyst

(Læseprøve)

Tegninger af Birte Lund

Gyldendal

Noch hab ich mich ins Freie
nicht gekämpft.

GOETHE

De vahre, som føres fra Dannemark til Gvinea, ere fornemmelig brendeviin, krudt og flintebøsser. For disse vahre bekommes guld, slaver og Elephants-tænder, samt provision for slaverne, som udføres. Compagniets skibe indtage der saa mange slaver, som de kand bierge, og bringe dem til St. Thomas udi Vestindien.

LUDVIG HOLBERG

FØRSTE KAPITEL
Det hvide fort

1

Vi havde et fort i Afrika. Det ligger dernede endnu, bygget paa et lavt klippefremspring, hvor kysten ligesom sætter en fod ud i havet. De hvide, overkalkede mure lyser mellem palmerne. Over indgangsporten staar Christian den Syvendes navnetræk. Hver gang en palmegren i nærheden bevæger sig i vinden, fejer dens fligede skygge frem og tilbage over initialerne som i et forgæves forsøg paa at udviske den gamle indskrift.

Fra bastionerne over porten kan du se langt ind over baglandet. Først sletten med det mandshøje elefantgræs og her og der et ensomt abebrødstræ, saa højderne i Akwapim, hvor regnskoven begynder. Du har lovet nogle børn oppe i Akwapim at købe en fodbold. Du staar lidt med albuerne støttet paa brystværnet. Herfra kunde man følge de lange kolonner af negre, der bevægede sig ned mod kysten for at blive solgt paa det danske fort. Du har undertiden set en flok afrikanere skraa over græsplænen i universitetsparken; der er aabent og frit til alle sider, men de gaar alligevel én og én, og har der været en fodboldkamp mellem hvide og sorte, vil de europæiske spillere forlade banen i smaagrupper, mens afrikanerne gaar bort i en lang række, som om de fulgte et usynligt mønster i det nyklippede græs, forfædrenes smalle stier gennem savanne og jungle. Saadan gik slaverne paa deres vej ned mod det hvide fort. Én og én. Skridt for skridt. Ofte havde de været flere uger undervejs, nogle gange kom de fra landsbyer, der laa over hundrede mil oppe i landet, mange af dem havde allerede haft flere forskellige ejere. Før den tid havde det hele været anderledes. Før den tid var de frie mennesker og levede det uinteressante liv, som frie mennesker lever. Fiskede i floden. Gik paa jagt i skoven. Smedede, vævede og lavede lerpotter. Giftede sig og fik børn. Saa skete det en dag, at landsbyen blev omringet og angrebet. I en gammel folkevise fra det tidligere danske omraade siger en negerkvinde:

Hvis du har gjort onde gerninger,

Hvis du har gjort onde gerninger,

Er du fordømt af dem.

Hvis du har gjort onde gerninger,

Vil dine onde gerninger

Til sidst gøre ende paa dig.

Men jeg hakkede jorden bag min hytte,

Jeg var som en ung høne,

Der blev indfanget for at sælges.

Jeg havde ikke knust et lerkar,

Jeg havde ikke engang bulet et tinfad,

Og dog blev jeg fanget og solgt.

De var som unge høns. Deres mænd var slanke og smidige. Mænd og kvinder besad det samme fornøjede væsen. Frygtede hurtighed. Forstod ikke at skynde sig. Holdt af stærke farver, larmende trommer og langsomme beslutninger. De kendte de store kløfter i regnskovens dyb, hvor vandfald dundrede ned i forstøvede taager kun overdøvet af eftermiddagens korte tordenbyge. De havde set flodhesten parre sig under fuldmaanen. De vidste, at krokodillens galde er et hurtigt virkende giftstof. De mente, at det fedtlag, der sidder under hunløvens skind, er godt mod gigt. Men de havde aldrig oplevet havet, aldrig set et hjul, aldrig mødt en hvid mand. Nu nærmede de sig langsomt det altsammen. Én og én. Skridt for skridt. Havet, hjulet og den hvide mand. Bag dem var deres vej markeret af de syge, der ikke kunde følge med, mænd og kvinder og børn, som laa et eller andet sted langs sporet og døde af sumpfeberen.

Fortet hed Christiansborg. Navnet blev udtalt med tryk paa første stavelse ligesom byerne Christianssted og Frederikssted paa De vestindiske Øer. Det var dansk kolonistil; de hjemlige navne fik hernede under vendekredsen en ændret farve ligesom stueblomster, der udplantes i fremmed jord. Christiansborg ligger i Guinea, hvor Vest-Afrikas store pukkel svinger tilbage og danner en næsten lige sydkyst ud mod Atlanterhavet: Peberkysten, Elfenbenskysten, Guldkysten og Slavekysten. Christiansborg ligger paa Guldkysten, men da den brave Christen Cornelissøn i 1661 lagde grundstenen til det hvide fort, havde portugisernes gamle inddeling allerede mistet sin betydning. Handelen med guld og elfenben var gaaet tilbage, men Afrika var stadig leveringsdygtig i mennesker, aar for aar var omsætningen steget, og hele sydkysten fra Gambia til Niger var blevet slavernes kyst. Danskerne paa Christiansborg gik da ogsaa over til mere forenklede betegnelser, strækningen vest for fortet blev kaldt Ovenkysten, mens Nedenkysten omfattede den del, der strakte sig østpaa mod Niger. De danske besiddelser hed i daglig tale blot „Kysten“, og de folk, der udstationeredes hernede, kaldtes „kystmænd“. Fra din plads paa bastionen kan du omtrent overskue det danske omraade, der havde form som en ligebenet trekant. Et par kanonskud mod vest ligger det hollandske fort Crèvecoeur og det engelske St. James inde i den støvede soldis over Accra. Accra er nu hovedstaden i det uafhængige Ghana. Du staar i den vestlige vinkel af den danske trekant. Fra Accra fulgte grænsen nogenlunde foden af bjergene, som her strækker sig skraat ind i landet, indtil de omtrent 100 km mod nordøst møder floden Volta. Her bøjede grænsen af og fulgte vandløbet ud til kysten. Trekantens grundlinje var den hvide sandstrand, der strækker sig østpaa med den lange brænding som en tynd kroget kridtlinje paa det blaa hav. Hele vejen langs stranden staar palmerne i grupper paa to og tre og kikker ud over havet med deres forpjuskede hoveder ligesom paa en børnetegning. Der gror ingen palmer inde paa den trekantede slette, og man kan faa det indtryk, at træerne paa et eller andet tidspunkt er begyndt at vandre ned over landet, indtil de ikke kunde komme længere. Ligesom de lange rækker af slaver, der kom gaaende ned til kysten for at blive solgt paa det hvide fort.

Skridt for skridt. Én og én. Tavse og svedende i den vaade tropevarme. Nej, de var ikke lænket sammen med jernkæder, som det ses i populære fremstillinger. Jern var et kostbart materiale, og desuden, hvem skulde man faa til at slæbe det tunge grej tilbage, naar handelen paa fortet var afsluttet, og man maatte op i regnskoven efter nye forsyninger? Danskeren L. F. Rømer siger i 1754: „Slavens høyre Arm er slaget med en Jern-Krampe til et stort Stykke Træ, som Slaven knap kand løfte; dette maa Slaven bære paa Hovedet, det giøres for at han ikke skal løbe væk.“ Saadan gik de gennem urskoven. Over trætoppene skinnede solen fra en blaa himmel; hernede herskede der en bestandig skumring. Udenfor kunde vinden blæse saa meget, den vilde; hernede var der ikke et blad, der rørte sig. Træer, buske og slyngplanter kæmpede om hver kvadrattomme jord, tamarinder, drageblodstræer, akacier og bombaks, kapoktræer, som ikke havde grene før hundrede fod oppe, smørtræet, hvis bark udskilte et gulligt, klæbrigt stof, viftepalmer og oljepalmer, gummitræer, violtræer og den blanke afrikanske sølvbøg hævede sig over en tæt underskov af bambus, tjørne og bregner, buskede mangrover med et utal af rødder, vilde bananer og oliven, figentræer med tykke, kødfulde blade, den sorte elfenbensnød og blækplanten, peberbuskene med de ildrøde bær, ingefærplanten og den langhalede rotting med de fjeragtige blade. Fra tusinde slyngplanter dryppede fugtigheden ned over de arbejdende kroppe, den vandmættede luft var tung at indaande, smaakopper og blodgang decimerede kolonnen, torne trængte ind i de nøgne fødder og efterlod bylder, der gjorde det næsten umuligt at humpe videre. Hver eneste muskel i kroppen maatte anspændes, hvis de vilde undgaa vogternes flodhestepiske, komme fremad i det plørede ælte, kravle over væltede træer, vade gennem vandløb fyldt med igler og slanger. Med den frie arm holdt de buske og ungtræer til side, med den anden fastholdt de den nytteløse byrde paa hovedet. Den forlod dem ikke undervejs, selv om natten sov de med den i favnen som en klodset dukke. Kvinderne var mere medgørlige; et snoet palmereb bundet fra arm til arm forslog som regel til at holde dem i kolonnen, og børnene gjorde man ingen stads af; de skulde nok følge med, alt det de kunde paa deres tynde, sorte ben, og selv om en eller to sakkede bagud, spillede det ingen særlig rolle. De var næsten intet værd nede paa det hvide fort.

Der er ingen skygge oppe paa bastionen, de gamle danske bronzekanoner efterlader brandvabler paa huden, hvis man i vanvare kommer til at støtte haanden paa dem. Christiansborg ligger paa 5° nordlig bredde, fra søbatteriet er der en smuk udsigt ned over linjen, du befinder dig i ækvatorialbæltet, solens kronland paa jorden, bevogtet i nord af en krebs og i syd af en stenbuk. Ingen aarstider, lige saa mange blomster i januar som i juli, dag og nat delt op i tropernes evige jævndøgn. Ingen dæmring og ingen skumring, dagslyset tændt og slukket, som om der hver dag paa samme klokkeslæt blev trykket paa en knap. Solen staar op i retvisende øst, det sker næsten i et spring, og det meste af dagen hænger den oppe i zenith, saa menneskene gaar rundt uden skygge ligesom de fordømte i Dantes underverden. Selv om natten vil termometret nødig ned under 30°, men det er ikke tør luft, der er opvarmet til denne temperatur. Det er damp. Hvor stenhusene har vinduer, dugger glasset paa ydersiden. En jakke, der hænges til side i et skab, er en uge senere dækket af skimmel, og den pæne, nystrøgede skjorte, du tog paa i morges, hænger allerede paa dig, som om du var drattet i vandet. Den fugtige luft kommer ind med sydvest-monsunen; det siges at være den ældste og mest stabile blæst paa jorden, men her ved Guinea-kysten er der ikke andet tilbage af den end den lette trækvind, der faar skyggen af palmegrenen til at svaje frem og tilbage over Christian den Syvendes initialer. Kun dens dønninger i havet er stadig uformindskede, selv paa blikstille dage løber brændingen ind mod kysten. Saa ligger havet foran det hvide fort som et forspist rovdyr, der bare viser tænder men ikke gider rejse sig. Hen i december møder den afkræftede monsun en stærk og farlig modstander, og det danske flag, der maaneder igennem har dovnet i retning ind mod land, begynder pludselig at strække sig smældende ud mod havet. Harmettanen er en ørkenvind. Mens sydvest-monsunen aldrig har bestilt andet end at blæse hen over Atlantens oceaner af saltvand, kender harmettanen kun Saharas oceaner af sand. Sammenstødet mellem de to foraarsager de voldsomme tornadoer, som danskerne kaldte travater: pludselige skybrud ledsaget af torden, lynild, uhørte vindhastigheder og en syndflod af vand. I april ender disse kampe med monsunens sejr, i december vinder harmettanen. Saa bliver der for alvor varmt paa det hvide fort. Den gloende hede, der sommeren igennem har samlet sig over Sahara, blæser ned over kysten, et fint sandlag lægger sig paa de pæne mahognimøbler, dagtemperaturer paa over 40° bliver det almindelige. Men væden er væk. Træværket sprækker af tørke, folks negle flækker for et godt ord, guvernøren maa gaa over til at skrive sine indberetninger med blyant, fordi blækket er tørt, før det løber ud af gaasefjeren, og hans spytklat paa gulvet er næsten forsvundet, da negerslaven ved hans side bøjer sig for at tørre den op. Hen i maj, naar udmattelsen er størst, kommer sydvest-monsunen tilbage, og regntidens store dampbad begynder. Alting paa fortet, regnskabsbøger, sengetøj og parykker maa vrides op som gulvklude, før de tages i brug. Det er øjeblikket for de store mandefald. Malaria og gul feber. Tyfus og amøbedysenteri. Guinea-orm og gulsot. Med ét ord: klimatfeberen. Kun de færreste kystmænd overlevede i længden disse opgør mellem monsunen og harmettanen, gennemsnitslevetiden paa fortet var ikke meget over et aar, og mange, der kom hertil en mandag, fik mindeord i gudstjenesten næste søndag. Andre var sjælelige vrag, længe før de havarerede fysisk. Klimatfeberen skaanede deres liv, men angreb deres karakter, sløvede deres følelser, gjorde dem galdesyge og pirrelige, indtil de naaede det punkt, hvor deres eneste glæde i tilværelsen bestod i en sagte, skadefro brutalitet. Langt fra hjemlandet, med maaneder og aar mellem brevene fra deres nærmeste, ødelagte af varme, feber, drukkenskab og kønssygdomme, forbitrede paa hinanden og forbandende deres egen elendighed sad de hvide dæmoner paa deres hvide fort og ventede paa folket fra regnskoven.

Som en stor kaalorm kom kolonnen ud af skoven og bugtede sig ind gennem slettens savannegræs. Mænd og kvinder var gennemgaaende i deres bedste alder, høje og velskabte med de lange, slanke lemmer, de brede næser og smaa ører, det korte, uldne haar. Deres haandflader og fodsaaler var lyse, men ellers var de sorte. Ikke gyldne som det visne græs omkring dem. Ikke brune som jorden under dem. Men sorte. Som vandet i floden om natten. Som vandet i brønden om dagen. Den mørke hud fremhævede deres skinnende, velformede tænder og kunde give deres øjne med det hvide omkring det brune en udtryksfuldhed, der fik europæerne til at se den anden vej, først usikre, siden hadefulde. Mændene gik med en rytmisk og spændstig gang, ranke under deres træklods; selv ganske unge kvinder bar et barn paa ryggen i en tøjstrimmel, som de havde knyttet sammen over lænden. Mange af ungerne var kommet til verden undervejs, i skyggen under et pisangblad, i det korte hvil mellem to etaper. Mødrene bar smukke, vingeformede tatoveringer ned over ryggen i form af smaa udhævninger frembragt uden farvestof ved indsprøjtning af en særlig plantesaft, men undertiden havde slavepisken lagt en tyk streg hen over det nøje udtænkte mønster. Hvad tænkte de, naar de gik saadan? Var deres sjæleliv allerede lammet, deres følelser allerede afstumpet? Havde de allerede grædt saa meget, at de ikke mere kunde græde, og lidt saa meget, at de ikke mere kunde lide? Alle samtidige vidner undrer sig over den resignation, hvormed afrikanerne mødte deres skæbne, og mange saa heri et nyt bevis paa de sortes naturlige bestemmelse til underkastelse og trældom. Det var nu engang Herrens mening med dem, sagde kaptajnerne og lod rommen gaa videre. De kunde selv i beruset tilstand lægge en storcirkelkurs, men de var ikke etnologer. Man kan godt sejle nogle kasser fra den ene verdensdel til den anden, selv om man ikke véd, hvad der er i dem. Kaptajnerne kendte ikke negrenes væsen, gav op over for deres haabløse dialekter, forstod ikke denne tavse resignation, der var ligesom en hemmelig alliance mod skæbnen, et skjold mod de stærkeres piskeslag. Tsetsefluen jager skildpadden omsonst, sagde Akuffos intelligente søn. Selv den stolte hane kom fra et æg. Regnen gør kun leopardens pletter vaade, den vasker dem ikke af. Men Herren raader for de haleløse dyr.

Indgangsporten til Christiansborg med Christian den Syvendes navnetræk.

Det haleløse dyr er mennesket, og saaledes raadede Herren, at den lange kolonne til sidst naaede landsbyen Orsu under palmerne bag det hvide fort. Fangerne førtes ind i en palisadegaard, træklodsen blev flækket og fjernet fra den ene arm, der efterhaanden var dobbelt saa tyk som den anden, mænd og kvinder fik enhver haarvækst paa kroppen raget af og blev indgnedet i palmeolje fra top til taa for at gøre det vanskeligere for køberne at bestemme deres nøjagtige alder, den afgørende faktor i prisudregningen. Et lignende formaal tjente ogsaa det glas brændevin, som negrene fik at styrke sig paa, umiddelbart før de skulde føres op paa fortet. De hvide vilde helst have glade slaver, for mange bedrøvede blikke trykkede prisen. Men saa var forberedelserne ogsaa til ende. Fangerne blev atter stillet paa række. Lyset blinkede i de mange glatragede isser. Nogle korte kommandoraab gennemskar stilheden under palmerne. Saa begyndte den lange kaalorm langsomt at krybe op mod porten med Christian den Syvendes navnetræk.

Christiansborg tjener i dag som privatbolig for præsidenten i det frie Ghana. Fortet er strengt bevogtet, og du maatte indhente hans personlige tilladelse, før du kunde komme ind. Der blev ikke givet lov til at tegne eller fotografere, men du kan nogenlunde gaa rundt, som du vil. Fra de sydlige bastioner er der en vidtstrakt udsigt over havet. Hvilket andet dansk bygningsværk fra fortiden ligger saa smukt? Du ser paa det hvide sand under de endnu hvidere mure, den blaa himmel over det endnu blaaere hav. Genfundet under ækvator ligger din barndoms lange sommer og skal hilse dig fra lykken, dit fjerne fædreland, ligesom bronzekanonerne, der for 200 aar siden blev støbt langt borte herfra i en by, der hedder Frederiksværk. Et stykke ude breder der sig ligesom en lysplet paa havoverfladen, men den flytter sig ikke i takt med skyerne; det er det svage genskær af cinqsous-banken, som danskerne kaldte den efter de fisk, som negrene tog derude. „Dette Navn have de deraf, at nogle Franskmænd, som ei kunde giøre sig forstaaelige for Negrene, bøde langt tilbage i Tiden cinq sous for Stykket af disse Fisk. Negrene troede, at det var Navnet paa dem, og nu bruges det almindeligt,“ skriver den danske præst H. C. Monrad i 1822. Ogsaa i dag er fiskerne paa vej tilbage fra banken, knælende seks og seks i deres kanoer, der er udhulet i en enkelt træstamme. Den lille flaade ligner et mønster af helleristninger paa havets glitrende klippeflade. Mens de hugger sig gennem brændingen, lyder deres sang helt herop i takt med aaretagene:

Everybody loves

Everybody loves

Everybody loves

Saturday night!

Saa vender du dig om. Forlader bastionen. Gaar ned ad indertrappen og kommer ind i fortgaarden. De høje mure er overkalket saa mange gange, at alle kanter og hjørner er blevet afrundede. Her og der skimtes nogle initialer og et aarstal, soldater og guvernører, tilfældige herskere paa tidens trone. En bred stentrappe i baggrunden fører op til guvernørboligen ud mod havet. En smule forskudt i forhold til gaardspladsens midte staar vandcisternen med en lang indskrift paa dansk. Over for den gror der ligesom i gamle dage et grønt akacietræ med flammende røde blomster. Varmen i den lukkede gaard er overvældende. Du skraaer hastigt over pladsen. Stiller dig i skyggen af træet. Tænder en pibe. Inhalerer. Det var her, det foregik.

En ordentlig handel kunde vare adskillige timer og var gerne ledsaget af megen morskab. Fra dansk side blev opkøbet foretaget af en fast ansat kongelig embedsmand, der oppebar procenter af fortjenesten, og som kaldtes overkjøbmanden eller faktoren. Ved sin side havde han fortets læge og en flok soldater til at holde styr paa de sorte. Paa hans tegn blev den lange kolonne lukket ind i fortet og stillet op i en rundkreds paa gaardspladsen, idet man nøje afkontrollerede, at alle de gængse sikkerhedsforanstaltninger var overholdt. Lægen Paul Isert skriver i 1792: „Paa alle Slaver af Mandkiønnet blive Hænderne bundne paa Ryggen, om det saa kun er et Barn paa 5 Aar. Og dog er det engang hændet sig, at en Slave har bidt en Europæer, som skulde besee ham, til Skamme.“ Saa kunde undersøgelserne af de enkelte negre finde sted. Præsten Johannes Rask skriver i 1710: „Slaverne maa af Fæstningens Læge nøje beskues, om der kand findes nogen Fejl, endog den ringeste indvortes eller udvortes paa dem: thi strax vrages de, og Prisen bliver mindre. Af den Aarsage maa mand vel giemme Kniver og alt som skarpt er for Slaverne: thi det er ofte skeet, at de skærer enten Fingre eller Tæer eller Øren af sig selv, for at undgaa at sælges.“

Selv om man almindeligvis gik ud fra faste takster, kasserede alle, der skønnedes at være over 35, og inddelte resten efter en hel, en halv og en tredjedels slaves værdi, kunde hver enkelt neger i den lange kolonne dog give anledning til en langstrakt købslaaen, før prisen var fastlagt. Sælgeren bedyrede slavens fortræffelighed, fremhævede en mands styrke, intelligens og gode karakter, en kvindes høje afstamning (høvdingens egen datter!) og garanterede uberørthed (undersøg hende bare selv!), og jamrede sig over de høje omkostninger, der havde været forbundet med at føre dem ned gennem regnskoven. Faktoren lyttede til hans forklaringer med et halvt overbærende, halvt indforstaaet smil, halede negeren frem og udpegede under behjertet latter fra tilskuerne alle de skavanker, som lægen havde fundet. Men fremfor alt varierede priserne efter omstændighederne. Laa der flere skibe paa rheden, kunde sælgeren beregne sig en solid fortjeneste; havde der været mange stammekrige og stor tilførsel af fanger, sank slavernes værdi. Undertiden maatte skibene sejle videre med halvtom last, andre gange kunde man ifølge Rømer faa en afrikaner for en flaske brændevin.

Naar handelen var afsluttet, blev de indkøbte negre drevet ind i de saakaldte slavekasser, nogle hvælvede stenrum under fortets østlige bastioner. Ingen af dem vidste, hvilken skæbne der ventede dem. Præsten H. C. Monrad skriver i 1822: „Natten tilbringe Slaverne paa Træbrixe, den ene over den anden, i den mørke Hvælving, hvor kun lidet Luft kan trænge ind giennem et fiirkantet Hul, som er anbragt paa den jernbeslagne og med Jernstænger forsynede Dør. At ingen qvæles her, har ofte forundret mig, thi Heden, forøget ved de mange Menneskers Uddunstning, hvilken formeres ved Uddunstningen af de Ting, man undertiden maa skille sig ved, og som der optages i store Baljer, foraarsager en høist afskyelig Stank, der om Morgenen, naar de raslende Døre aabnes, spreder sig over hele Fortet og fordærver Luften.“

Ved et jordskælv i forrige aarhundrede blev Christiansborgs øverste stokværk ødelagt, kirken og guvernørboligen sank i grus, og de bygninger, der findes her, er af senere dato. Men de solide bastioner over slavekasserne holdt stand. De ligger her endnu. Du kan forlade skyggen under akacietræet, skraa over gaarden, trække smedejernsgitteret til side og gaa lige ind i rummene. Ifølge forskellige opgivelser kunde hvert af dem rumme en 30-40 mennesker. Dine skridt giver genlyd under stenhvælvingerne. Der er ingen vinduer, men trods mørket har du snart forvisset dig om, at det største af rummene ikke maaler 5 m paa den længste led.

Hvor længe slaverne skulde sidde her afhang af, hvornaar der kom skib til Kysten. Undertiden varede det kun nogle uger, andre gange kunde der gaa flere maaneder. Man kunde dog være sikker paa, at danskerne vilde afkorte ventetiden saa meget som muligt. De mange dødsfald, der fandt sted her, figurerede som kedelige tabsposter i bogholderens aarsregnskab. Slaverne var indkøbt for kompagniets regning, og hvis det nyankomne skib var dansk, blev de ført om bord og sejlet til Vestindien uden yderligere mellemhandel. Men den danske besejling af Kysten var ringe, bortset fra en periode omkring 1780, hvor Danmark aarligt sendte en halv snes slaveskibe til Guinea, og som derfor kaldes storhedstiden. For at holde omsætningen oppe maatte danskerne gennem hele fortets historie sælge negre til fremmede slaveskibe. Denne handel foregik ligeledes i fortgaarden, og de fremmede opkøbere var ikke mindre nøjeregnende, end danskerne havde været det i første omgang. Englænderen, kaptajn Philips, der kom her med slaveskibet „Hannibal“, skriver i 1694: Slaverne blev nu ført ind ordnet efter kvalitet og kategori, de højeste forrest, mænd og kvinder hver for sig. Alle var helt nøgne, og vores skibslæge undersøgte dem grundigt overalt for at se, om de var sunde, velskabte og smidige. Den mindste legemsfejl betød et nedslag i prisen. Han forvissede sig om, at de kunde høre og tale, fik dem til at hoppe nogle gange og strække armene hurtigt ud og ind, smed saa en sten et stykke væk og lod dem hente den som en hund, aabnede munden paa dem for at bedømme deres alder ved hjælp af tændernes slidthed. Men den største omhu lagde han i at finde ud af, om de var smittet med syfilis, for selv om vi adskilte mænd og kvinder paa skibene, saa kunde de maaske alligevel se deres snit til at komme sammen, og denne sygdom er meget udbredt her. Derfor var vores læge nødsaget til at undersøge de hemmelige steder baade paa mænd og kvinder med den største omhu, hvilket er en stor jammer, men ikke til at undgaa. Lægens arbejde blev fulgt med levende interesse af drengene blandt slaverne, der stod med opspilede øjne og stak i et grin, naar han naaede det sidste punkt i undersøgelsen.

Saa snart man var enige om prisen, blev slaven brændemærket. Franskmanden John Barbot skriver i 1746: „Mærkningen maatte ske umiddelbart efter handelen, da sælgeren ellers ofte saa sit snit til at ombytte den solgte slave med et ringere eksemplar.“ Uden brændemærkning vilde det være vanskeligt for de hvide at kende forskel paa de sorte. Var der flere forskellige opkøbere, havde det desuden betydning, at man ved omgaaende afmærkning sikrede sig mod senere forvekslinger og deraf følgende skænderier. Mærkningen fandt sted ved hjælp af nogle langskaftede jernstempler, der blev varmet rødglødende i et lille baal af trækul. Som regel havde stemplet form af to bogstaver, der betegnede initialerne for det kompagni, som havde erhvervet den paagældende. Ogsaa anbringelsen af mærket varierede stærkt. Danskeren L. F. Rømer skriver i 1756: „Skibsofficererne have Vallet, naar siin Slave bliver kiøbt, om den skal høre dem til eller Reederne. Alle Skibe have et Jern, hvormed de mærke Slaverne, som ere gierne Skibets Navn, for Exempel have Reederne givet Ordre at mærke Slaverne paa det høyre Bryst, saa stempler Capitainen sine paa det venstre Bryst, Seconde-Capitainen paa den høyre Arm, en anden paa den venstre Arm etc. paa det, at Officererne ikke skal tage andre i Steden, naar een af dem døer.“ Herrnhutermissionæren Oldendorph, der ofte overværede saadanne scener, skriver i 1777, at der først blev anbragt et stykke oljeret papir paa det sted, hvor slaven skulde mærkes, men det var paa De vestindiske Øer; i Guinea nøjedes man som regel med at smøre stedet ind i lidt palmeolje, før det glødende jern blev presset mod huden. Det bevirkede, at saaret kom til at staa med klare, let læselige konturer. En fransk kunstner, A. F. Biard, har malet et billede, hvor man ser en sømand med et omsorgsfuldt ansigtsudtryk presse jernstemplet ind i ryggen paa en ung negerkvinde, saa en lille dampsky slaar op omkring hans hænder. Mænd, kvinder og børn blev mærket paa samme maade, dog tilføjer John Barbot, at man „i saa henseende drog omsorg for, at kvinderne, som er mest følsomme, ikke blev brændt for haardt“.

Saa var handelen slut. Guvernøren og hans gæster begav sig op ad den brede stentrappe. Dørene i salonen var aabnet ud mod havet, for at aftenkøligheden kunde komme ind i rummet, herrerne tog ivrigt snakkende plads omkring det blanke mahognibord dækket med porcelænet fra kinafarten, og, som det hedder i en samtidig beretning, „lange rækker af stolte piger, glade og muntre i deres indfødte afklædthed kom ind bærende paa store kalabasser med jams og fisk stuvet med palmeolje, grøntsager og peber.“ Imens blev de indkøbte slaver lænket sammen og ført ned til landingsstedet, der laa i bunden af en lille vig umiddelbart øst for fortet, hvor fiskerne den dag i dag trækker deres kanoer op paa sandet. Du forlader fortgaarden og vender tilbage til bastionen. Du gaar uden skygge ligesom de døde i Dantes underverden. Du stiller dig ved brystværnet og kikker ned paa vigen ved foden af fortmuren. Palmerne knitrer i heden. Solen skinner paa det hvide sand. Ude paa havet kommer den lille flaade af helleristninger ind mod stedet, hvor danskernes slaver blev indskibet. Du hører fiskernes taktfaste sang hen over brændingens susen. Nærmere og nærmere. Højere og højere. Alle er glade. Alle er glade. Alle er glade. Lørdag aften.

2

De danske koloniers historie er fejret i adskillige beskrivelser og skal ikke gentages her. Men det vigtigste led i denne historie, mennesketransporten mellem Guinea og Vestindien, er aldrig gjort til genstand for en selvstændig fremstilling. Der findes, uvist af hvilken grund, ingen bog om den danske slavehandel. Lydløse paa deres nøgne fødder vandrer slaverne gennem to hundrede aar af Danmarkshistorien uden at efterlade sig andre spor end skolebøgernes lille oplysning om, at Danmark var det første land, som afskaffede slavehandelen. Tusinder af mænd, kvinder og børn. Og bagefter en enkelt sætning. Som er forkert.

Slaverne kaster ingen skygge i historien. De ligner de fordømte i Dantes helvede, de er selv et folk af sorte skygger. En fremmed maa stige ned i underverdenen og følge dem paa deres vandring, der modsat Dantes gaar fra paradis til helvede. Et tog af overvundne, en Aleksanderfrise med modsat fortegn, som ogsaa vor tid har set eksempler paa. Øjeblikket er inde. Du har naaet midten af din bane gennem livet. Du slipper din skygge og gaar ned til de fordømte. Nej, du kan ikke hjælpe dem, men de kan maaske hjælpe dig, besvare dit gamle spørgsmaal, tilkaste dig stumperne af en forklaring som Lazarus, der gav rigmanden sin eneste skjorte. Hvad var meningen? Hvorfor skete det? Hvordan gik det til? Slaverne er tavse, de kunde ikke skrive, alligevel kan vi nu og da skimte et ansigt, opsnappe en replik. Deres ejere tog ordet for dem, gennem dem blev de overført til historien, som de blev overført til Vestindien. Der foreligger en række beretninger fra danskere, som kom i forbindelse med dem; alene til dramaets første akt, der foregik her i Guinea, kan der sammenkaldes syv øjenvidner. En løjtnant, to præster, en handelsmand, en læge, en bogholder og en guvernør. Jævne folk. Gode og onde, men mest det første. Stærke og svage, men mest det sidste. Ingen har nogen sinde interesseret sig for deres historie; men de saa det hele, de repræsenterede alle trin paa den koloniale rangstige, og deres vidnesbyrd fordeler sig regelmæssigt over hele perioden. Vi behøver fra den politiske og økonomiske baggrund kun at medtage de faa oplysninger, der er nødvendige for at forstaa disse mennesker. At fortælle om dem er at fortælle om slaverne, lægges deres vidneudsagn sammen, faar vi, hvad man med et dækkende udtryk maaske kunde kalde den danske slavehandels kulturhistorie. Ingen af dem er ganske vist blændende skribenter; i intet tilfælde er det en Virgil, der viser dig omkring. Du vil opdage, at det undertiden kan være en fordel. Hos mange spores der tilmed en stærk uvilje mod at gaa ind i en for tæt beskrivelse af dette emne, der tidligt fik en kontroversiel karakter. Du vil opdage, at ogsaa det kan være en fordel. Men de var danskere. De skrev paa dansk. Deres bøger udkom i Danmark. Den fremstilling, de gav af slavehandelen, var i modsætning til det billede, der kan fremdrages af arkiverne, en fremstilling, som samtiden kunde stifte bekendtskab med. Hvis den vilde. De maatte tage hensyn til, at deres oplysninger kunde efterprøves, være forsigtige, afholde sig fra overdrivelser, ja i visse tilfælde undgaa den fulde sandhed. Det giver os en fast grund under fødderne, som vi ogsaa kan udbygge paa anden vis. Endnu i dag kan mange af deres udsagn afkontrolleres. Det er stadig muligt at opsøge de steder, hvor begivenhederne foregik, rejse ned til Guldkysten og ord for ord sammenholde de gamle beretninger med omgivelserne. Fiske et stykke københavnsk guldalderfajance op af jorden. Skrabe mosset til side og aflæse den danske indskrift paa en gravsten. Hugge en sti gennem slyngplanterne og trænge ind til resterne af et fort fra Christian den Sjettes tid. Det er i sidste øjeblik. Ruinerne smuldrer under termitternes angreb, forter rives ned, og plantager synker i grus, regnskoven gror ind over de gamle mure, som træerne der kommer vandrende i „Macbeth“, og om faa aar kan slavernes vej næppe efterspores mere.

Maa vi saaledes i mange henseender støtte os til spredte kilders ofte sparsomme, altid indirekte efterretninger, er der dog et punkt, hvor vi forsynes med oplysninger i overflod. Mange interesserer sig for livet, som det kunde være. Endnu flere beskæftiger sig med livet, som det burde være. De vil alle med god samvittighed afbryde læsningen her. Hvor det ene menneske kan købe, eje og sælge det andet, frilægges der sider af tilværelsen, som maaske findes til alle tider og paa alle breddegrader blot i en bedre maskeret og mindre tilgængelig form. Det er det opbyggelige træk ved slavernes historie. Den handler ikke om livet, som det kunde eller burde være. Det er en fordel. Den er meget menneskelig. Den handler om livet, som det faktisk er.

Det begyndte i aaret 1672, da den velbaarne friherre, ridder og commerce-præsident, geheime-, etats- og kancelliraad, Jens Juel, foreslog at knytte handelen paa Guinea til det Ostindiske og Vestindiske kompagni, hvor han tilfældigvis begge steder var direktør. Niels Juels lillebror havde faaet en god idé. Man skulde aabne en trekantssejlads mellem Danmark, Guinea og Vestindien, sagen var ligetil, skibene skulde gaa fra København med varer, der i Guinea skulde ombyttes med slaver, der i Vestindien skulde ombyttes med raasukker, der i København skulde sælges for kontanter. Jens Juel forstod sig paa kunsten at forvandle det sure til det søde, og fordelene ved hans trekantsgeometri var indlysende. Hovedproblemet i al skibsfart, returlasten, var løst en gang for alle, skibene behøvede aldrig at gaa med ballast, i hver af trekantens yderpunkter kunde der indkasseres fortjenester, som løb op i flere hundrede procent, og alle disse fortjenester vilde af sig selv ophobes paa ét sted, i den vinkelspids, der laa i Danmark, nærmere betegnet i København, nærmere betegnet i Jens Juels kontor. Det vestindisk-guineiske Kompagni blev stiftet, et skib blev anskaffet og passende opkaldt efter den danske dronning. Men „Charlotta Amalia Regina Daniae“ strandede i en vinterstorm ud for Göteborg. „Havmanden“ naaede godt nok frem til Guldkysten, men folkene om bord døde af tropesygdomme, druk og indbyrdes klammeri, rejsen til Vestindien maatte opgives, og da skibet for anden gang stod ud paa den store trekant, forliste det allerede ved Marstrand. Det kunde ikke skjules, at kravet til investeringer var overvældende og risikoen for tab uhyre. Man maatte spørge kapitalstærke forretningsfolk i København, Bergen og Glückstadt, om de vilde være med. Man maatte gaa op til majestæten selv. De kapitalstærke forretningsfolk vilde gerne være med. Christian den Femte rykkede ud med et aarligt tilskud, fik sine embedsmænd til at indskyde 10% af deres gage og forordnede, at alle borgere, der holdt karrosser, skulde tegne sig for mindst 60 sletdaler. Det var begyndelsen til den danske slavehandel. Et nationalt anliggende. En opgave, hvor høj og lav maatte løfte i flok.

Landkort over det danske Guinea.

Langsomt begyndte anstrengelserne at bære frugt. I 1673 kom „Cornelia“ til Skt. Thomas med 103 afrikanere om bord, fire aar senere naaede „Gyldenløve“ hjem fra Guinea og Vestindien med en ladning saa god som aldrig tilforn. Skibenes fornemme navne understregede foretagendets officielle karakter. I 1699 forlod „Christianus Quintus“ det hvide fort med 549 slaver. Aaret efter sejlede „Fredericus Quartus“ af sted med 542 slaver, og i 1705 slog „Cron-Printzen“ alle rekorder med 460 mandsslaver og 360 kvindeslaver. Det var godt begyndt, men det var kun halvt fuldendt. Ud for øen Principe gik der ild i skibet, branden bredte sig til krudtkammeret, og det hele sprang i luften. Kun 5 af de 820 sammenlænkede negre reddede sig ud af flammerne. Fem aar senere forliste „Fredericus Quartus“ med 435 slaver. To dage senere forliste „Christianus Quintus“ med 334 slaver. Det var aldrig let at forvandle det sure til det søde, man maatte regne med uheld fra tid til anden, men et enkelt skib kunde paa en enkelt vellykket rejse indtjene næsten lige saa meget, som man satte til ved et forlis. Chancer og risiko stod nogenlunde lige. Trods ulykkerne sejledes fra nu af tusinder af slaver fra den vidtstrakte regnskov i Afrika til de smaa øer i Antillerne. Man var ikke blind for de farer, der ventede forude; for hver afrikaner, der stoppedes i land derovre, øgedes spændingen som trykket i en dampkedel. Selvfølgelig maatte det før eller siden ende med en eksplosion. Men hvad skulde man stille op? Udviklingen var sat i gang og lod sig ikke mere standse. Den onde cirkel var for længst blevet en alt for indbringende trekant.

Ikke blot for Danmark. Da Jens Juel fik sin lyse idé i København, havde England, Frankrig og Holland allerede i aartier, Spanien og Portugal allerede i et aarhundrede besejlet trekanten mellem Europa, Afrika og Amerika. Det samlede resultat af disse bestræbelser blev en masse-deportation af større omfang end nogen af historiens folkevandringer. Den medførte omvæltninger i alle de kontinenter, trekanten berørte, knuste en gammel samfundsstruktur i Afrika, finansierede den industrielle revolution i Europa og førte til borgerkrigen i Amerika. Den blev oprindelsen til plantagedriften og racekonflikterne, billig bomuld til alle, sukker i kaffen og Louis Armstrongs sølvtrompet. Men den blev fremfor alt et spørgsmaal om frihed og tvang, om styrke og svaghed, om magt og moral. Her var statistikken uden betydning. Fik slavehandelen mindre økonomiske virkninger i de smaa lande end i de store, saa rejste dette spørgsmaal sig overalt med den samme kraft.

Den danske handel fulgte det samme mønster som de andre landes. Der var mangel paa arbejdskraft i Vestindien, hvor de oprindelige indbyggere var uddøde under det haarde arbejde for de europæiske erobrere. En overgang forsøgte man sig med udskrivning af straffefanger fra hjemlandet, men de kunde ikke taale klimaet. Saa vendte man sig mod Afrika. Her havde man fundet en befolkning af stærke og sunde mennesker, glade og venlige af væsen, gæstfri over for de fremmede, og vant til at arbejde i et endnu varmere klima end det vestindiske. Dem kunde man bruge.

Nogle negre var dog bedre end andre. Den mongoloide befolkning paa Madagascar levede for langt fra trekantsruten, og naar de smaa gullig-brune buskmænd fra Syd-Afrika eller de pygmoide stammer fra Ituri-skovene i Central-Afrika ved et tilfælde dukkede op under en slavehandel, vilde den hvide opkøber selv i beruset tilstand øjeblikkelig decimere prisen. De slanke, tyndlæbede hamitter mellem Senegal og Ethiopien blev heller ikke eksporteret i større omfang. Efterspørgslen samlede sig om de rent negroide stammer, der lever mellem savannen og sydkysten af Vest-Afrika, og især gav de vestindiske plantage-ejere høje priser for de saakaldte koromantyrer, et navn der kom fra byen Coromantine, som ifølge Monrad var hovedstaden i Ashianti, i dag Kumasi. Koromantyrerne betragtedes som ualmindeligt haardføre og modige, de var arbejdsomme, og de taalte de haardeste straffe. Bryan Edwards fortæller i 1792, at nogle børn fra Ibo-stammen græd, da de blev brændemærket, mens koromantyr-drengene i den samme gruppe haanlo ad iboerne og selv tog imod det glødende jern, uden at der kom en lyd over deres læber. Til gengæld blev disse folk ofte ledere af slaveoprør, men et forsøg paa at begrænse importen af dem ved hjælp af en særskat mislykkedes. Folk vilde kun have koromantyrer. Moderne amerikanske navnestudier viser i overensstemmelse med Monrads udsagn, at disse slaver kom fra Ashianti og omboende stammer. I centrum af dette omraade laa det danske fort, og en stor del af de slaver, danskerne leverede, var koromantyrer.

Nøgne vildmænd, der lige var rystet ned fra træerne. Primitive stenalderfolk, som ikke kunde regere sig selv. Dyriske kannibaler og blodige afgudsdyrkere. Saadan lød danskernes syn paa afrikanerne, og heri saa de den rimelige berettigelse i at bringe dem over til De vestindiske Øer. De vilde hjælpe dem ud af regnskovens dæmoniske mørke og ind i civilisationens lys. Nye arkæologiske undersøgelser er her kommet til andre resultater. Et af de ældste kendte billeder af mennesket blev malet af en neger paa en klippe i Tassilibjergene, fire tusinde aar før den første ægyptiske konge var født. Fem hundrede aar før vor tidsregning havde disse vildmænds forfædre skabt Nokkulturen, hvis terrakotta-figurer blev forløbere for den forfinede portrætkunst i Ife, i dag betragtet som et af verdenskunstens højdepunkter. De stenaldermennesker, danskerne mødte, kunde udvinde og forarbejde jern og havde kunnet det i 1500 aar. De blodige kannibaler levede i velorganiserede samfund baseret paa et effektivt landbrug, et højtstaaende haandværk, et afbalanceret økonomisk fordelingssystem og en række fast etablerede love. Aaret efter, at Vilhelm Erobreren kunde underkaste sig England i spidsen for 1000 riddere, raadede negerkongen i det gamle Ghana over en staaende hær paa 20.000 mand. Han er umaadelig rig, siger araberen El Bekri, han ejer en guldklump saa stor, at han kan tøjre sin hest til den. I det gamle Mali ved Nigers bøjede knæ laa hovedstaden Timbukto, en blomstrende handelsby med smukke lerhuse ned mod den olivengraa flod, brede gader beskygget af grønne nimtræer, et islamisk universitet. Mens hundredeaarskrigen lagde Europa øde, skriver Leo Africanus, at negerkongen i Timbukto viser lærde mænd den største respekt; dommere, læger og gejstlige modtager høje lønninger af staten, og her raader en saadan efterspørgsel paa arabiske manuskripter, at der er større fortjeneste paa boghandel end paa nogen anden forretning i landet.

Da Mali gik under for marokkanske invasioner, vandrede en del af befolkningen sydpaa og blandede sig med de stammer, der levede i regnskovsbæltet. Det var deres efterkommere, der blev forhandlet som koromantyrer paa det danske fort. De var ikke vildmænd, ikke kannibaler, ikke stenalderfolk. Det er rigtigt, at mange af dem aldrig havde set et hjul, men de havde udviklet deres eget retsvæsen, deres egen arkitektur og deres egen musik, de forarbejdede metaller, besad en højtstaaende keramik og vævekunst, ejede udstrakte landbrugsejendomme med faare- og gedeavl. Men det hjalp dem ikke, da europæerne dukkede op. De havde ikke fulgt ordentlig med i verdenshistorien. De var lukket ude fra den. Af Atlanterhavet. Af Det indiske Ocean. Af Sahara. Paa tre væsentlige omraader stod de klart tilbage for de fremmede. De havde ikke noget skriftsprog. Og værre end det: de kunde ikke destillere brændevin. Og værre end det: de kunde ikke blande kulstøv, salpeter og svovl i det rette indbyrdes forhold. De var ikke civiliserede. De kunde ikke lave krudt.

Det kunde man i Europa. Ikke saadan at forstaa, at europæerne tiltvang sig slaver med vaabenmagt. Ogsaa her maa vi forlade de populære forestillinger. Befolkningen i Guinea var ikke noget let angrebsmaal, negrene var stærke, og de kunde forsvare sig, naar de blev angrebet. Europæerne mente, at Vorherre holdt med dem. Det gjorde han sikkert ogsaa, men det hjalp ikke. Malariamyggen holdt med negrene. Europæernes indflydelse strakte sig sjældent længere end et kanonskud fra deres forter; de dundrede lidt paa Afrikas bagdør, men de kom ikke ind. De drev heller ingen menneskejagt. Ikke fordi de havde moralske skrupler, men fordi det var upraktisk. Næste gang, de kom tilbage og skulde have flere slaver, vilde den indfødte befolkning i bedste fald boykotte, i værste fald massakrere dem. De opdagede, at det var lettere at faa slaver ved at drive handel end ved at føre krig. Af alle kendsgerningerne i dette drama er denne maaske den mest forbløffende. Det hele foregik paa fuldstændig legal vis, uden anvendelse af vold fra europæernes side, uden fjendskab mellem hvide og sorte. Grunden er ligetil. Det var altid afrikanerne selv, der solgte afrikanerne.

Vi vil i det følgende ofte se brave danske slavehandlere tage forargelse af dette forhold. De kunde ikke forstaa, at deres sorte, primitive vildmænd ikke havde en mere menneskekærlig moral end Frederik den Fjerde. De saa ikke, at afrikanerne befandt sig i en tvangssituation. Slaverne blev aldrig betalt med penge. Det var en byttehandel, hvorigennem afrikanerne erhvervede de tre goder, som europæerne havde forud for dem, geværer, brændevin og paa længere sigt ogsaa et fælles skriftsprog. Men først og fremmest geværer. Her begyndte en aarsagskæde af lige saa stor virkning som de kræfter, der drev trekantssejladsen. De europæiske skydevaaben gav de afrikanske høvdinger, som kom i besiddelse af dem, en overvældende styrke i sammenligning med de nabostammer, der kun var bevæbnet med kastespyd, buer og pile. Europæernes tilsynekomst stillede derfor enhver afrikansk høvding over for det samme valg: enten maatte han se sit folk blive offer for nabostammerne, eller ogsaa maatte han gøre sig stærk nok til at afvise angriberne. Men dette kunde kun ske ved at skaffe sig geværer, og europæerne var kloge, geværer kunde kun opnaas i bytte for slaver. Vilde afrikanerne ikke gaa ind paa denne betingelse, lettede de fremmede blot anker og sejlede længere ned ad kysten, hvor de før eller siden nok skulde faa afsætning for de eftertragtede vaaben. Men hvilken høvding kunde drømme om at afslaa de hvide mænds tilbud? Hvis han ikke skaffede dem slaver for deres geværer, vilde han og hans undersaatter selv blive gjort til slaver. Og nabostammerne befandt sig i den samme situation. For ikke at blive gjort til slaver maatte begge parter uafladeligt føre krig mod hinanden, og krigene krævede stadig flere geværer, der krævede stadig flere slaver, der krævede stadig flere geværer. Derfor er ogsaa danskernes historie paa slavernes kyst en historie om endeløse krige, ikke mellem danskerne og de indfødte, men mellem de indfødte indbyrdes. Aarsagshjulet rullede af sig selv og frembragte en stadig stigende strøm af koromantyrer til de ventende skibe. Danskerne behøvede blot at sidde paa deres hvide fort og lægge armene over kors. De skulde kun levere vaabnene. Afrikanerne paatog sig selv at fyre dem af.

Deres mangel paa krudt blev her sekunderet af deres mangel paa et fælles skriftsprog. De havde ingen mulighed for at danne en fælles front mod de hvide. De afrikanske høvdinger var for det meste gamle mænd, snu og stærke folk, der havde set tilværelsen fra mange sider og var i besiddelse af den ro, der er slutsummen af et langt livs erfaringer. De havde selv slaver, men det var husslaver, deres trældom var relativ, de kunde besidde ejendom, specialisere sig i et haandværk, gifte sig og faa børn, arve deres herre, og de blev kun sjældent gjort til genstand for handel. I alle henseender var deres status væsensforskellig fra den, der ventede afrikanerne i Vestindiens plantager, men det vidste høvdingerne ikke. De fandt det rimeligt, at europæerne havde brug for arbejdskraft ligesom de selv. De havde for saa vidt ingen grund til moralske anfægtelser. De solgte ikke løs af deres egne. De slaver, de leverede, var taget som krigsfanger i kamp mod andre stammer, hvis sprog de ikke forstod, hvis religiøse forestillinger, de ikke delte, og hvis hensigter i tilfælde af en sejr vilde have været nøjagtigt de samme.

Da kom behovet for brændevin til og fuldendte den udvikling, som mangelen paa krudt og et fælles skriftsprog havde sat i gang. Rakte europæerne med deres ene haand afrikanerne en hidtil uset mulighed for magt, tilintetgørelse og grusomhed, saa tilbød de dem rigtignok ogsaa med den anden haand en hidtil uhørt mulighed for glemsel. Det mærkelige var, at begge gaver virkede paa samme vis. Ingen af dem var givet en gang for alle, med dem begge fulgte den følelse, der maaske er Europas største bidrag til menneskeheden: følelsen af at være utilfredsstillet, begærlig, umættelig. Behøvede negrene flere og flere geværer, saa fandt de snart ud af, at de ogsaa for enhver pris maatte have mere og mere brændevin. For enhver pris betød her det samme som før. Mænd, kvinder og børn. Det drejede sig ikke om et par flasker i ny og næ. Det vestindisk-guineiske Kompagni maatte oprette sit eget brændevins-destilleri i København, L. F. Rømer fortæller, at hvert skib fra Danmark medbragte 30-40.000 potter brændevin, og at der paa hans tid levede en negerhøvding, der med sit hof aarligt drak over tusinde slaver op.

Der gik betændelse i de stolte karakterer. Slavehandelen nedværdigede høvdingerne, men samtidig øgede den deres personlige magt. Den skaffede dem ikke alene geværer og rigdomme, den gav dem ogsaa et politisk vaaben i hænde, som de ikke før havde kendt. Fandtes der mellem deres undersaatter en rival, en oprører eller blot en anderledes tænkende, var det nu en smal sag at blive ham kvit. Fyren kunde bare sælges paa det hvide fort. Europæerne var ligeglade med hans meninger. De saa kun paa hans armkræfter. Det er grunden til, at historien gang paa gang melder om oprør paa slaveskibene og i Vestindien, men aldrig i Afrika. Overalt, hvor slavehandelen fandt stærke høvdinger, blomstrede den op, og overalt, hvor slavehandelen blomstrede op, skabte den stærke høvdinger, siger Basil Davidson. Det førte til de teokratiske terrorregimer, de aarlige rædselsscener i Benin, hvor kasserede slaver ofredes i tusindtal. Som i mange jernalderkulturer hørte menneskeofringer ogsaa i Afrika til de traditionelle ritualer ved en indflydelsesrig mands død, men Davidson har vist, hvorledes antallet voksede med slavehandelen, mens de stammer, der ikke kom i forbindelse med europæerne, sjældent eller aldrig praktiserede denne uskik. I det danske omraade gjorde den sig gældende fra den første til den sidste dag. Af alle de kræfter, der trak det fatale aarsagshjul, var denne demoralisering af afrikanerne maaske den stærkeste. Jo brutalere de behandlede deres egne, jo flere undskyldninger fik europæerne for at gaa lige saa haardt til værks. Slavehandelen havde selv banet vej for det stærkeste argument imod dens afskaffelse. Man kunde altid paastaa, at afrikanerne havde det værre i Afrika end i Vestindien.

De stærke blev stærkere, og de svage blev svagere. Destruktion blev købt med destruktion. Begavede mænd blev tvunget til et arbejde, der ikke levnede dem nogen mulighed for at udfolde deres evner. Landsbyer blev svedet af i tusindtal, store bælter mellem regnskoven og savannen lagdes øde, fjerne stammer lærte deres døtre at skamfere læberne med benskiver for at gøre dem utiltrækkende for opkøberne. De mennesker, der skulde have skabt Afrikas rigdom, blev sendt bort for en betaling, der i sig selv var ødelæggende. De indfødtes haandværk svækkedes og forsvandt, det eneste salgbare produkt var haandværkeren selv. Paa British Museum har William Fagg ved siden af hinanden opstillet fem portræt-skulpturer fra Benin, der tilsammen spænder over perioden fra det 15. aarhundrede, da slavehandelen knap var begyndt, til midten af det 19. aarhundrede, da den omsider blev bragt til afslutning. Det første hoved er fra Ife-kulturens storhedstid, en naturalistisk portrætkunst, følsom, fornem og menneskelig, i hvert træk præget af en ophøjet ro og værdighed. I de følgende hoveder sætter forfaldet ind, ansigtstrækkene bliver grovere, haabet slukkes, det lette bliver tungt, det følsomme grusomt, og øjnene, som før aabnede sig i en klar og venlig betragtning af omverdenen, er nu spærret op i rædsel. Snart er der af den kølige indsigt kun en flammende dæmoni tilbage, før man i det sidste af hovederne møder den afrikanske maskekunsts lammende udtryk for en bundløs angst.

Hvor mange drejede det sig om? Befolkningsstatistikeren Kuczynski har regnet ud, at mindst 15 millioner afrikanere naaede levende til den nye verden, men andre forskere opererer med det tredobbelte tal, og Kuczynski siger selv, at hans resultat er udtryk for en tilbageholdende vurdering. Men dertil kommer de tab af menneskeliv, som slavehandelen medførte. Man regner med, at for hver neger, der kom levende til Amerika, døde der to under indfangningen og den efterfølgende transport. Den danske andel i disse tal er, uvist af hvilken grund, aldrig gjort til genstand for nøjere undersøgelser. Arkiverne rummer nogenlunde præcise oplysninger om kompagniets egne udførsler, men dertil kommer de slaver, som danskerne solgte dels til fremmede nationer, dels til kaptajner, der handlede uden om kompagnierne. Disse tal er ikke kendt. Naar en engelsk historiker, Hugh Thomas, skønsmæssigt ansætter den samlede danske andel i slavehandelen til 100.000 afrikanere fordelt paa 333 sejladser, er det snarest i underkanten af det rigtige. Det betyder med tillæg af tabene under tilfangetagelsen og transporten, at den danske indsats kostede Afrika omkring 300.000 sjæle. Det var ikke mere, end hvad der paa nogle faa af de store aar kunde ordnes med skibene fra Liverpool. Som altid i saadanne sammenligninger kan Danmark kun tegne sig for en beskeden brøkdel, men viljen, som Vorherre ser paa, var ogsaa i dette tilfælde god nok.

3

Solen har passeret zenith, nogle frygtsomme skygger begynder at krybe ud over bastionen. Der er lige tid til at købe den fodbold til børnene i Akwapim og køre op i regnskoven. Akwapim-stammen lever paa sydskraaningen af bjergene bag den flade slette, fra Christiansborg er der et halvt hundrede kilometer derop, men du kører hurtigt og vrider Folkevognens ventilationsrude helt om, saa luftstrømmen rammer den vaade, aabentstaaende skjorte. Det siges, man kan faa lungebetændelse af det, men alle gør det, fristelsen er for stor. Nogle steder i Afrika venter køligheden i højlandet 2000 m over havet; paa Guldkysten er der intet højland og ingen kølighed under 120 i timen.

Du følger hovedlandevejen fra Accra til Kumasi og drejer fra ved Nsawam. Vejen bliver en hullet grusvej, du maa forlade kølige højder og sætte farten ned i varmen igen. Til begge sider rejser regnskoven sig i ti meters højde som en uigennemtrængelig mur af slyngplanter og vedbend, i hjulsporet ligger en kamæleon kørt i smadder af et bildæk. En rynket, radmager kone med bryster som to flade læderlapper og et stort risknippe paa hovedet dukker op i vejkanten. Du møder hende altid paa denne strækning og kan næsten tage bestik af hende ligesom af det udgaaede kapoktræ, der nu angiver stedet, hvor du skal dreje til venstre. Himlen er overskyet, de dampende vandpytter fra eftermiddagens regnskyl dækker vejhullerne; baghjulene kører rundt i leret, og du tænker fortørnet, at der dog her i livet er noget, der hedder Four Wheel Drive. Saa vider sporet sig ud, og landsbyen kommer til syne, en lille klynge straatækte lerhuse udklækket af regnskoven som de dunede ællinger i en rede. Der bliver et hyl af jubel, da den lovede fodbold flyver hen over sværmen af tililende børn. Fem nøgne, sorte drenge vil hver især forvisse sig om, at Folkevognens bilhorn stadig fungerer.

I lysaabningen over husene staar tordenskyen endnu mørkere end de mørke trækroner. Ved hvert hus er der en gaardsplads indhegnet af bambusrør tykke som orgelpiber. Overalt er der fejet og revet med afrikanernes fanatiske sans for renlighed, men den daglige byge har trukket dybe furer i den okkerfarvede jord, pladsen mellem husene ligner en gammel mands rynkede ansigt. Akuffo er den øverste i landsbyen, men endnu i sin bedste alder, en smuk mand, da han rejser sig fra træbænken under mangotræet og gaar dig i møde i sin lange kente, som han har slaaet om kroppen som en romersk toga, der lader den ene skulder være nøgen. Saa sidder du igen paa træbænken mellem Akuffo og Akuffos søn. Hvad er saa fredeligt som en landsby i Akwapim? En abe har sat sig til rette oppe i træet, piller sig i pelsen og studerer det, der kommer frem, med sit kloge, interesserede blik, som en forsker, der undersøger et præparat. Alting er stille. En behjertet storebror har forklaret ungerne, at massa bliver vred, hvis de trutter mere paa hans bilhorn, i stedet har de nu givet sig til at polere vognen med en iver, der nærmer sig afgudsdyrkelse. En af Akuffos døtre kommer ud med palmevinen, fuldvoksen og rank, klædt i en dybgrøn kjole af batiststof, der naar hende til de bare ankler og fødder, et pragtfuldt pigebarn med store øjne, hvide tænder og høje tanker om sit eget værd. Palmevinen er skænket op i smaa skaalformede kalabasser og smager bittersødt som cider. Der kommer friskplukket ananas og grønne bananer, og da det hele er sat til livs, vender Akuffos datter tilbage med lunkent vand i et tinfad til at skylle fingrene og et snehvidt haandklæde. Saadan er det at leve mellem de primitive, tænker du og tørrer hænderne. Nu er øjeblikket inde til at lade cigaretterne gaa rundt; Akuffo har kun af høflighed deltaget i maaltidet, men fisker tilfreds den sorte Tusca frem af pakningen. Han siger ikke meget, taler daarligt engelsk, føler øjensynlig, at han ikke har noget paa hjerte, der i betydning kan maale sig med besværet ved at udtrykke det paa et fremmed sprog. Da du giver dig til at snakke om snevejret hjemme (hvad andet skal man tale om i denne varme?), nøjes han med at sidde og smile underfundigt. Du fortæller ham, at landskabet fra den ene dag til den anden kan blive lige saa hvidt som hans datters nyvaskede haandklæde, og det er ikke langt fra, at du selv føler dig lettere rystet ved oplysningen. Han tager høfligt dine ord til efterretning, men du kan tydeligt se, at de ikke forbløffer ham det mindste. Der er ikke noget at gøre. Du véd det. Det er længe siden, du begyndte at forstaa. At du ingenting forstod. Du kender ham ikke, du vilde ikke komme til at forstaa ham, om du saa blev siddende resten af livet paa denne bænk. Det faar være; der er saa meget, du ikke forstaar. Men du kan ikke frigøre dig for en følelse af, at han for længst har taget bestik af dig. Han har en maade at betragte dig paa, som om han kendte dig ud og ind, din utaalmodighed, din tilbøjelighed til at køre hurtigt, aldrig undervejs til noget, altid paa vej bort. Saadan har han det ikke selv. Han er ankommet. En blankslidt træbænk under et mangotræ var øjensynligt hans ønskers maal i livet, og det blev opfyldt. Han kan ikke læse, ikke køre bil. Han behøver ikke at arbejde, og han prøver ikke paa at faa tiden til at gaa. Naar han ikke fører cigaretten til læberne, ligger hans hænder ubevægelige i skødet; det eneste levende i ham er hans øjne, der interesseret følger aben oppe i mangotræet. Han laver ingenting. Han sidder og lever. Det gør hans søn ikke, han er endnu for ung, endnu for ivrig, endnu for intelligent. Den unge Akuffo virker meget mørk, med tætte øjenbryn, fugtige øjne og et stort, ligesom undskyldende smil. Han taler flydende engelsk, gaar i Secondary School inde i Nsawam og redegør alvorligt for lektierne til næste dag. Loven om de forbundne kar. Den hellige jomfrus ubesmittede undfangelse. Forskellen paa to-takts og fire-takts motorer. Akuffo smiler op til aben, det hele interesserer ham præcist lige saa meget som snevejret i Danmark. Saa fortæller hans søn de sagn, han har hørt om Akwapims storhedstid, i dag er det historien om den mægtige høvding Oku, der sprættede maven op paa en gravid kone, fjernede fostret og syede sin rivals afhugne hoved ind i stedet, for at det ikke skulde blive fundet i tilfælde af overgivelse. Deres forfædre var mægtige kæmper, siger drengen med et skævt smil. Med en enkelt haand kunde de dæmme floderne op; naar de vandrede hen over klipperne, blev deres fodspor staaende i stenen, som om de havde gaaet i ler; løverne flygtede i panik, naar de kom til at nyse, de kunde udslynge et spyd med en pils fart og træfsikkerhed, med buer af palmestammer nedlagde de flodheste og elefanter, og bagefter kom de hjem med byttet paa skulderen. Den unge Akuffo taler sig varm, han kan Akwapims gamle ordsprog og gengiver dem gerne paa sit fejlfri skole-engelsk, saa du kan skrive dem ned i din notesbog. Det lave græs groede paa markedspladsen, før det høje træ blev plantet. Fede-koen siger, at Herren raader for os alle. Den, der følger efter en elefant, bliver ikke vaad af duggen. Men to slags mennesker tror, at løven er et faar: den dumme og den uskyldige …

Landsby i Akwapim.

Akuffo kikker op paa aben. Naar den springer over paa en anden gren i mangotræet, falder draaberne fra bladene ned og danner ringe i vandpytten for foden af stammen. To uldne, nyfødte gedekid vakler rundt med den vaade navlestreng daskende mellem bagbenene, og henne ved et bambushegn er Akuffos yngste ved at lære sig selv at gaa. Hvad er saa fredeligt som en landsby i Akwapim? Hvor sidder man bedre og lever? Mens Akuffos søn med et lille suk vender tilbage til den hellige jomfru, sidder du og tænker paa de gamle rejsebeskrivelser af egnen. Intet sted kunde man finde et mere gæstfrit folkefærd, skrev lægen Isert i 1788. Menneskene i Akwapim var lattermilde og venlige, tillidsfulde som børn. De levede i et storsindet og sagtmodigt samfund, de var ikke særlig gode til at finde paa nye ting, men det gjorde ikke noget, de havde ikke noget særligt behov for at ændre deres tilværelse. Men de saa op til de fremmede, de beundrede deres herlige sager, og der var ikke grænser for alt det gode, de gerne vilde gøre for dem. „Akwapimmerne leve endnu ligesom i Uskyldigheds-Standen,“ sagde Isert.

Den hellige jomfru er kommet lykkeligt gennem sin ubesmittede undfangelse. Akuffos søn lukker bogen og sidder et stykke tid i sine egne tanker. Mørket falder hastigt paa, det bringer ingen kølighed, den lette vind før solnedgang lægger sig igen, saa det nærmest føles varmere end før. Foran husene har konerne tændt de smaa baal af trækul, hvor jamsen til aftensmaden om lidt skal koges, og nu kommer de yngre kvinder tilbage fra brønden med vandet, som jamsen skal koges i. Brønden ligger i en sænkning et godt stykke vej fra landsbyen, og de gaar altid derned i samlet flok. For at skræmme slangerne i græsset, siger Akuffo adspredt. De gaar i en lang række med bar overkrop og hver sin spand paa hovedet. Hver gang de passerer et af de smaa trækulsbaal paa jorden, falder det varme lysskær ind over de dejlige kroppe og aftegner den slanke arm i en kurve op til spanden. De kan ikke bevæge hovedet, men naar de kommer forbi Akuffo, faar han et langt sideblik fra de bløde dyreøjne. Akuffo besvarer det med et værdigt nik. Pigerne er nogenlunde jævnaldrende, og det er umuligt at sige, om den, han hilser paa, er en af hans yngste koner eller en af hans ældste døtre. Blikket er i begge tilfælde det samme.

Den nypudsede Folkevogn staar i kanten af regnskoven som en skinnende bille, der lige er krøbet ud af Akwapims storhedstid. Det er paa tide at bryde op, i dobbelt forstand at rejse sig og begynde den lange vandring, der skal vare i to hundrede aar og først standse paa nogle smaa-øer hinsides Atlanterhavet. En aften, du sad saadan under mangotræet, fik du lyst til at spørge, hvad ordet Akwapim egentlig betød. Akuffos intelligente søn var ivrig efter at delagtiggøre dig i sin viden. Han svarede, at det var sammensat af de to ord, aqoa, der betyder slaver, og apim, der betyder tusinde. Saa kikkede han op paa dig med det samme smil, som da han fortalte om forfædrenes bedrifter. Akwapim betyder de tusinde slavers land, sagde han glad.

KILDEFORTEGNELSE

Forfatteren retter en varm tak til tegneren Ib Andersen, der stillede sit omfattende, upublicerede forskningsmateriale fra Guldkysten til raadighed. Til direktør Nyholm, rederiet Dansk-Fransk, som med stor imødekommenhed sørgede for transporten til Afrika. Til ambassadør H. A. Biering, Accra, for uindskrænket hjælp under opholdet i Ghana. Til dr. Edzii, University of Ghana, som sørgede for bolig og forplejning. Til direktør Bent Andersen, Briscoe, som vederlagsfrit stillede en VW 1500 til raadighed. Til civilingeniør Bent Andersen, hvis store lokalkendskab fik afgørende betydning paa flere fælles eftersøgninger. Og til sine afrikanske medhjælpere Ali, Atja, Bofori, Darko, Kofi, Obeng og Takuti.

De afrikanske person- og stednavne er transkriptioner og underkastede saadannes ortografiske vilkaarligheder. (Augna-Awuna, Orsu-Osu-Usu, etc.). Hvor ikke særlige hensyn gjorde sig gældende, er den nu anvendte staveform benyttet. Den moderne praksis, hvorefter indbyggerne i Afrika rimeligt kaldes afrikanere, er enkelte steder fraveget af hensyn til det historiske.

Følgende litteratur er benyttet:

Alberti, C.: Den danske Slavehandels Historie. Nyt historisk Tidsskrift, Bind III, Kiøbenhavn, 1850.

Antubam, Kofi: Ghana’s Heritage of Culture. Leipzig, 1963.

Barbot, John: A Description of the Coasts of Guinea, I-VI. Churchill’s Voyages, vol. V, London, 1756.

Berg, Jens Jensen: Selvbiografi. Udg. ved H. W. Harbou. Personalhistorisk Tidsskrift, Bind III, Hefte 3. Kjøbenhavn, 1900.

Biørn, Andreas Riegelsen: Tanker om Slavehandelen. Resultater efter mangeaarige Erfaring. Kiøbenhavn, 1806.

Biørn, Andreas Riegelsen: Beretning 1788 om de Danske Forter og Negerier. Thaarups Archiv for Statistik, Politik og Huusholdnings-Videnskaber, Bind III, Kjøbenhavn, 1797-98.

Blicher, Steen Steensen: Bautastene. Samlede Skrifter, Bind V, København, 1920.

Bobé, Louis: Efterladte Papirer fra den Reventlowske Familiekreds, Bind IV, København 1895-1931.

Bobé, Louis: Frederikke Brun og hendes Kreds. København, 1910.

Canot, Theodore: Memoirs Of A Slave-Trader. Edited by A. W. Lawrence. London, u. aa.

Carstensen, Edward: Indberetninger fra Guinea 1842-1850. Udg. ved Georg Nørregård. København, 1964.

Christensen, Balthasar Mathias: Correspondents-Efterretninger fra Christiansborg, „Valkyrien“, Bind I, Kjöbenhavn, 1831.

Christensen, Balthasar Mathias: Breve fra og om Guinea. „Valkyrien“, Bind II og III, Kjöbenhavn, 1831.

Christian den Syvende: Kgl. Forordning om Handelen paa Kysten af Guinea, Christiansborg Slot, den 7de November 1792.

Churchills Voyages, bind I–VIII, se John Barbot og Thomas Phillips.

Claridge, W. Walton: A History of The Gold Coast And Ashanti, I–II, London 1964.

Cowley, Malcolm: Se Daniel P. Mannix.

Dansk Biografisk Leksikon I–XXVII, København, 1933 ff.

Davidson, Basil: Black Mother. London, 1961.

Davidson, Basil: Old Africa Rediscovered. London, 1961, Dansk oversættelse, København, 1962.

Forsberg, A. C.: Røst fra Kysten Guinea. Kjøbenhavn, 1827.

Friis, C. H.: Andreas Riis. København, 1932.

Grove, G. L.: Om Søren Schielderup. Personalhistorisk Tidsskrift, III Række, IV Bind, 4. Hefte. Kjøbenhavn, 1895.

Hammer, R.: Fra Orlogsbriggen „Ørnen“s Togt til Marokko, de danske Kolonier paa Guinea-Kysten og til Vestindien i 1845–46. Tidsskrift for Søvæsen, 93. aargang, Kjøbenhavn, 1922.

Harder, Uffe: Moderne afrikansk digtning. København, 1962.

Hauch, Carsten: Samlede Digte, Bind I, Kjøbenhavn 1891.

Heiberg, Johan Ludvig: Samlede Skrifter, Poetiske Skrifter, Bind VIII, Kjøbenhavn, 1862.

Hohlenberg, Johannes: Søren Kierkegaard, København, 1940.

Holberg, Ludvig: Danmarks og Norges Beskrivelse, Samlede Skrifter, Bind V. København 1921.

Isert, Paul Erdmann: Reise til Guinea og de Caribæiske Øer. Samling af de bedste og nyeste Reisebeskrivelser. Bind III. Kiøbenhavn, 1790. Forkortet udgave ved Ingeborg Raunkiær, København, 1917.

Isert, Paul Erdmann: Dokumenter angaaende de af P. E. Isert foreslaaede Kolonieanlæg ved Rio=Volta. Thaarups Archiv for Statistik, Politik og Huusholdnings-Videnskaber. Kjøbenhavn, 1797–98.

Jeppesen, Henrik: Danske plantageanlæg på Guldkysten 1788–1850. Geografisk Tidsskrift, 65. bind, København, 1966.

Larsen, Kay: De Danske i Guinea. København, 1918.

Larsen, Kay: Krøniker fra Guinea. København, 1927.

Larsen, Kay: Guvernører, Residenter, Kommandanter og Chefer samt enkelte andre fremtrædende Personer i de tidligere danske Tropekolonier. København, 1940.

Lawrence, A. W.: Trade Castles and Forts of West Africa. London, 1963.

Malling, Ove: Store og gode Handlinger af Danske, Norske og Holstenere. Kiøbenhavn, 1777.

Mannix, Daniel P. and Malcolm Cowley: Black Cargoes. London, 1963. Dansk oversættelse, København 1966.

Monrad, H. C.: Bidrag til en Skildring af Guinea-Kysten og dens Indbyggere, og til en Beskrivelse over de danske Colonier paa denne Kyst, samlede under mit Ophold i Africa i Aarene 1805 til 1809. Kiøbenhavn, 1822.

Nketia, J. H. Kwabena: Folk Songs of Ghana. University of Ghana, Legon, 1963.

Nørregård, Georg: Forliset ved Nicaragua 1710. Handels- og Søfartsmuseet på Kronborg, Aarbog 1948.

Nørregård, Georg: Slaveoprøret på „Patientia“ 1753. Handels- og Søfartsmuseet på Kronborg, Årbog 1950.

Nørregård, Georg: Varer til Guinea. Handels- og Søfartsmuseet på Kronborg, Årbog 1951.

Nørregård, Georg: De danske Etablissementer paa Guineakysten. (Heri udførlige henvisninger til litteratur og arkiver). „Vore gamle Tropekolonier“, Bind I, København, 1952.

Oldendorp, C. C. A.: Geschichte der Mission der evangelischen Brüder auf S. Thomas, S. Croix und S. Jan, bind I–II, Barby 1777.

Paulli, R.: Til Holbergs Pengeforhold. Holberg Aarbog. Kjøbenhavn og Kristiania 1920.

Phillips, Thomas: A Journal of a Voyage to Guiney and Barbadoes. Churchills Voyages, vol. VI, London 1756.

Plum, Frederik: Mindedigt for P. E. Isert. Maanedsskriftet „Minerva“, Kiøbenhavn, august 1789.

Rask, Johannes: En kort og sandferdig Rejse-Beskrivelse til og fra Gvinea, Sammenskreven af Hr. Johannes Rask, Fordum Præst paa Christiansborg i Gvinea, og siden i Rørstad i Nordland. Udg. af Frideric Nannestad. Tronhjem, 1754.

Rømer, L. F.: Tilforladelig Efterretning om Negotien paa Kysten Guinea. Kiøbenhavn, 1756.

Rømer, L. F.: Tilforladelig Efterretning om Kysten Guinea. Kiøbenhavn, 1760.

Rønning, F.: Den grundtvigske Slægt, Bind I. København, 1904.

Stanley, Henry M.: Gjennem det mørke Fastland, I–II. Kristiania, 1882.

Thaarup, Frederik: Veiledning til det Danske Monarkies Statistik. Kiøbenhavn, 1794.

Thomas, Hugh: Slavetrade. The Observer. London, october 1965.

Tilleman, Eric: En liden enfoldig Beretning om Det Landskab Gvinea/Og dets Beskaffenhed / Langs ved Sø-Kanten. Kiøbenhafn, 1697.

Trier, C. A.: Det dansk-vestindiske Negerindførselsforbud af 1792. Historisk Tidsskrift, 7. Række, Bind V, Kjøbenhavn, 1904–05.

Vibæk, Jens: Dansk Vestindien 1755–1848. „Vore gamle Tropekolonier“, Bind II, København, 1953. Ny udgave København, 1966.

Wulff, Wulff Joseph: Breve og Dagbogsoptegnelser fra Guldkysten 1836–42. „Da Guinea var dansk“. Udg. ved Carl Behrens. København, 1917.

Aarestrup: Nogle Bidrag til Kundskab om den danske Strækning paa Guinea-Kysten. Thaarups Archiv for Statistik, Politik og Huusholdnings-Videnskaber, Bind III. Kjøbenhavn 1797–98.

Slavernes kyst (Læseprøve)

Thorkild Hansen

© Thorkild Hansen 1967

Forside: Ida Balslev-Olesen med udsnit af kobberstik i Ludewig Ferdinand Rømer: „Tilforladelig Efterretning om Kysten Guinea“. Kiøbenhavn, 1760. Kobberstikket viser Fortet Christiansborg på Guinea-kysten i midten af 1700-tallet set fra øst med landingsstedet, hvor slaverne blev indskibet, og danske skibe på rheden

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19802-7

© Thorkild Hansen & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk