Klaus Rifbjerg

Vi blir jo ældre

Noveller

(Læseprøve)

Gyldendal

Vi blir jo ældre

Lyden af duers kurren og deres fødders skraben mod tagrenden tilhørte alle tider, og når hun – hver morgen – vågnede ved netop den lyd, vidste hun ikke, hvor hun var, hvor gammel hun var og hvad hun hed. Men det varede ikke alt for længe, så vidste hun det hele.

Lyden af duers kurren kan være livsbekræftende eller det modsatte. Skraben af nøgne kløer og fødder er altid entydig og går direkte på nervesystemet. Hvad er det, de har for? Hvilket smuds graver de i? Og hvorfor denne tumlende, væltende usikkerhed i fodsætningen, når de letter eller lander eller kravler oven på hinanden? Kravler oven på hinanden. Ikke særlig elegant på gesimser. Ikke særlig romantisk på kanten af en skorsten. Ingen elegance hos duer i det hele taget. Denne insisteren – og så til sidst: to skotøjsæsker, der prøver på at finde balancen.

Hun svingede benene – med noget besvær og en del knagen – ud over sengekanten og vedtog med en lille kremten, at hun var Ester Bandler. Der var ingen tvivl. Hvis hun så på sine ben, der var marmorerede af åreknuder og blomstrede ud i blå sprængninger omkring hælene, var hun ikke i tvivl. Mange gamle kællinger som hun så sådan ud, men det specielle mønster var ikke til at tage fejl af.

– Jeg har været køn, sagde hun. Og lidt efter gentog hun:

– Jeg har været køn.

Duerne var stille et øjeblik, så skramlede de videre. Deres tåbelige energi var imponerende. Og irriterende. De havde kun to ting i hovedet: at æde og bolle. Det kørte fra solopgang til solnedgang uden ophør. Bar hver parring frugt, måtte verden på et tidspunkt erobres af duerne. De kunne allevegne og på alle årstider. Det gik for sig i gården og på gaden, på taget og på trapperne. Det var imponerende og kedsommeligt. Det var ikke til at holde ud. Men jo ikke så underligt, når det kom til stykket, for var det anderledes med mennesker?

Sammenhængende og nøjagtig i den rækkefølge var Ester Bandlers tanker ikke. De kom mere stykkevis og delt, ligesom når hun talte.

– Forstår De? sagde hun til folk, – forstår De?

Som om der var så meget at forstå. Det der blev sagt, var i hvert fald til at forstå, og da folk havde hørt det meste adskillige gange, forstod man næsten alt for godt. Ester havde svært ved at indse, at det hun fortalte ikke var tilstrækkelig interessant. For hende var det interessant, rasende interessant. Hun havde oplevet meget, det var der ikke mange mennesker, der havde. Så man rigtig efter, var hun stadig køn. Eller i det mindste kunne man se, at hun havde været det. Hun kunne se det. Men hun var ikke så dum, at hun ligefrem sagde det. Hun fortalte blot, om alt det, der havde været, alt det hun havde oplevet, alle de mænd hun havde kendt, også berømte. Hun ville så gerne have, der skulle være en mening med det hele. Derfor holdt hun fast, og derfor vågnede hun hver morgen ved lyden af duerne og måtte koncentrere sig et stykke tid for at finde ud af, hvor hun var, hvad hun hed og hvorfor fanden der ikke lå en mand ved siden af hende i sengen – selvom det var masser af år siden, der havde ligget nogen.

Lyst? Hvad havde hun lyst til? Hvad var lyst? Som en fjern kimen over et gråt hav kom splinten af et minde, en lille iling i lysken, en svag ånde over nakken og hun huskede … Hvad? Det var ikke til at få hold på. Der var billeder nok, også en del ubalance af den slags hun så hos duerne, en tumlen og famlen, en skraben og kurren. Men lysten, hvor var den blevet af og havde den nogen sinde været der?

Hun sukkede og stod ud af sengen. Der var så mange unge mænd, kønne, adrætte, nogle af dem belevne, som hun gerne ville omgåes med og røre ved, men de blev hurtigt distræt, selvom hun syntes de tit forstod mere end de jævnaldrende hun kom sammen med. En tid spillede de op til hende, lyttede, smilede, sad stille, lod sig opvarte. Men så kom den skjulte gaben, og det eneste hun kunne røre ved – naturligvis – var deres hænder, måske armen, hvis hun lod sin hånd hvile der et øjeblik.

Hendes indtryk af tiden var foruroligende. Alt forekom tilladt. Men samtidig virkede folk skræmte – ikke mindst de unge mænd. På billeder – i fjernsynet, i biografen – så hun ting, hun ikke troede kunne vises offentligt, og det, der blev sagt og skrevet, overskred grænsen ikke blot for det anstændige, men var ikke til at holde ud at høre på. Ester Bandler var ikke naiv og bestemt ingen vårhare, hun kendte det hele, alle ordene, hele repertoiret, men der var forskel på „privat“ og „offentligt“, der gik en grænse, og den lå fast. Alt det andet virkede tilgjort, overanstrengt, påtrængende, brutalt og dumt. Og hendes holdning havde ikke noget med bornerthed at gøre, det der udløste hendes forargelse, var tværtimod en fornemmelse af, at det hun gjorde (eller havde gjort) af lyst ville få folk til at dåne af forargelse og flygte skrigende bort – især de unge mænd.

De sorte herrer – sort tøj, hvide flipper – havde elsket hendes lille, hvide hånd i mørket, når den uden at spørge om forlov tog fat. Der var ikke så meget morgenstund dengang, der var flere dybder, mørke kroge, skumrende hjørner, fed damask, skærmende vækster, bløde bolstre, der var noget skjult, noget hemmeligt, noget forbudt som uden at vække opsigt kunne overskrides og overvindes med list. Og lyst. Der var en direkthed, som nu – hvor alt var tilladt – syntes pryglet tilbage til barnekammeret, ind i en frygtsom generthed, som fik hende til at føle sig forvorpen og fortabt på samme tid. Hun vidste ikke, hvordan man bar sig ad, og indså samtidig – modstræbende – at hun ikke havde noget at bære sig ad med.

Derfor sjoskede hun længe omkring i sin natkjole og tøflerne med svanedun (hun holdt fast!) og pillede visne blade af potteplanterne, kiggede ned i gården, stirrede på gadens strømmende trafik, faldt lidt i staver, glemte hvem hun var og hvad hun hed og kom tilbage til bevidstheden med et lille suk og vidste – endnu en gang – udmærket hvordan tingene hang sammen. Selvom hun aldrig syntes, hun kunne få dem til at passe.

Ude i byen på en lille plads for enden af en beskeden gade stod en statue af en ung kvinde, som forestillede hende. I hvert fald havde hun stået model til kunstværket. Her var der ingen tvivl. Og kunstneren havde været berømt, ellers ville statuen ikke stå der den dag i dag.

Tit lagde Ester Bandler vejen forbi. Ikke for at stå og glo, men for ligesom at konstatere, at alt var som det skulle være. Hun nærmest skottede, når hun gik forbi. Hun behøvede ikke se så meget. Hun kunne faktisk figuren udenad og vidste helt præcis, at så elegant havde hendes brystvorter ikke løftet sig dengang (selvom de sad flot) og så meget spænd havde der ikke været i ballerne, skønt hun heller ikke på det punkt havde haft noget at klage over.

Pigen var dejlig, hun var kunst, og det var Ester. Eller var det?

Naturligvis havde han også pillet. Men hvorfor „naturligvis“? Naturligvis havde han også fået lov. Men hvorfor „naturligvis“? Det spekulerede hun over, mens hun hankede op i indkøbstasken og prøvede at komme videre. Skævede hun til sig selv i bronze, var det ikke så svært at forstå. Hvilket mandkøn ville kunne stå imod? Og var det, der fremstod i figuren ikke også en drøm? Hun var ikke så køn i virkeligheden, og det der var foregået mellem hende og ham, var slet ikke kønt? Eller var det? Her svigtede hukommelsen, eller rettere sagt, det hun huskede bedst var kulden i atelieret, trækken. Der var simpelthen gennemtræk og en gang imellem landede duerne på det skrå glastag og kurede et stykke indtil de fik fodfæste. Men han havde været berømt. Han var berømt, også da han modellerede hende. Det vidste hun med sikkerhed. Det kunne ingen tage fra hende. Og når hun så hans store, tunge ansigt i ekstasen – den hun havde fremkaldt – vidste hun, at hun havde sat sit mærke, at hun havde været der. Det var ingen drøm. Men det gik for hurtigt, det var gået alt for hurtigt, der var et stykke ukendt tid mellem lysten og dens forløsning. Det var dér forvirringen kom ind, denne tumlen, alt dette op og ned, når alt blev pludselighed, og så var det forbi. Men hun havde set ham, og var det ham, der modellerede hende, så var det hende, der havde skabt ham nu. Eller skabt det nu. Eller hvad det var.

Hun tøflede og trippede gennem byen, hvor visse bygninger i de gamle kvarterer stadig vidnede om, at fortiden havde eksisteret. Men også her var der lakuner eller ny bankpaladser og kontorbygninger af stål og glas og cement, som gjorde hende distræt. Det var næsten umuligt at få sammenhæng i tingene, måske var det hendes største problem. Hun følte, at hun var (mere eller mindre), vidste, at hun havde været, men der var ingen kontinuitet, ingen rigtig forbindelse mellem det hun huskede og det, der skete nu, den måde verden så ud på og måden folk opførte sig på. Vist havde der været bøller og bumser dengang, originaler og drukhoveder, men nu var det som om alle havde noget bøllet over sig. Det var ikke til at vide, om den man traf eller faldt i snak med pludselig viste sig at være en forbryder. Hun kunne ikke finde andet ord. Hvilket gav en skrækkelig følelse af usikkerhed. Og det var det samme med kunstnerne. Hvor var bohemerne blevet af? Dengang kunne hun skelne en kunstner på miles afstand. Det var folk, der skilte sig ud – ja tænk bare på deres hår! Hvem ville finde på andre end en kunstner at gå med håret langt? Hvis man var en mand, altså. Nu var mændene langhårede og korthårede, som det passede, og da hun opdagede, at hendes bankrådgiver havde fået pisk i nakken, var hun ved at sige sin konto op. Ikke fordi Ester Bandler var bornert, hun regnede sig for fuldkommen frisindet, det var snarere uroen i manglen på konformitet, der udfordrede hende. Hvad skulle man regne med? Var der overhovedet nogen holdepunkter? Og hvad ville det sige at være frisindet, når den man troede var det, pludselig fremtrådte som fascist!

Dem havde hun altid holdt sig for god til, ja gik der en usynlig tråd gennem hendes liv (den sidste?) så bar den en instinktiv afsky for det demagogiske. Men her havde hun også været godt hjulpet, for de fleste af de mænd hun havde sværmet for og hengivet sig til – hun lod sig helst tiltrække af de smukke, de begavede, de talentfulde, de rige – var jøder. Ikke at hun i situationen havde spekuleret over, om hendes elskere var jøder eller ej. Hun skænkede det ikke en tanke (før senere) men med de præferencer hun havde, måtte det gå som det gik. Også at en ubehageligere side af tilværelsen, den politiske, som hun heller aldrig havde skænket en tanke, kom til at spille en rolle. Det var ikke med hendes gode vilje, at hun blev efterladt på kajen i Humlebæk den 28. oktober 1943. Hun ville have været med ham. Hun skreg indvendig, da han forsvandt i mørket. Og hun ville have skreget højt, hvis hun havde vidst, at han aldrig nåede over Sundet, men blev opsnappet sammen med de andre og endte i en ovn i Birkenau. Tanken fik hende til at ryste, og hun vendte ansigtet mod den grå himmel og spurgte (for hundrede syttende gang) hvorfor netop mørket var så tydeligt, hvorfor det var skriget hun huskede, skriget, som aldrig blev skreget?

Resten var og blev brudstykker, pust fra en åben ild, gennemtræk. Og når hun tænkte tilbage på ham, så strømmede billederne også til alle sider, gerne i valsetakt, tit som foxtrot. Der havde ikke eksisteret et krematorium i hele hendes verden. Det lå måske for enden af vejen, men vejen var lang, uendeligt lang, den vedkom hende ikke, ambulancer og ligbiler var noget, der kørte forbi, passerede, forsvandt. De vedkom hende ikke, og at nogen skulle sætte sig hen og opfinde bestemte ovne til bestemte formål … tanken ikke så meget som nærmede sig bevidstheden. Dertil var der for mange glimt, for mange trin, for mange laksko, for mange cigaretter, glas, strømpebånd, puder, fjer, lys, manchetter, brillanter, håndled og vriste.

Lidt var der tilbage, og selvom det både var komisk og ydmygt, tillod Ester Bandler sig en gang imellem at opsøge det. Forretningen lå tæt på Nyboder, der var kaffemølle i vinduet og tre trin ned. Ejeren, hr. Olsen, sagde s’gerne og titulerede hende „frue“. Udvalget på hylderne kunne umuligt sammenlignes med supermarkedets orgier, men det spillede ingen rolle. Hun skulle ikke have så meget. Værst var tanken om hr. Olsens hår. Han gik med paryk og af og til sad den skævt. Det skete tit, at den gik i drift, fordi han insisterede på at bukke for kunderne, og når Ester kom, bukkede hr. Olsen dybt. Det var derfor hun kom (bl.a.) og hun bad til hver gang, at der ikke ville ske større katastrofer. Tænk hvis parykken fløj af! Skulle hun så bøje sig ned og samle den op eller se på at hr. Olsen gjorde det? Tanken var frygtindgydende, men endnu værre det lille træk hun følte i højre arm for at rette på uvæsnet, når parykken var gledet ned og næsten hvilede på det ene øre. Hun måtte beherske sig. Samtidig med at hun kom for ikke at beherske sig. Ganske vist var købmand Olsen hverken smuk eller særlig begavet, bestemt ikke rig og langtfra jøde, men han hørte på hende, ja han troede på hende, og indimellem følte Ester Bandler i selskab med hr. Olsen, at hendes liv hang sammen, at der var en kontinuitet, at hun havde levet. Han var aldrig utålmodig, som de unge mænd, hans høflighed slap ikke op, der var ikke så meget han skulle, han besede ikke af sted som alle andre, der kom jo ikke så mange kunder, og en gang imellem gav det et stik i hjertet, for hvad nu, hvis der ikke var kunder nok. Hvad så? Ville han så forsvinde? Sank butikken så endnu længere ned i jordsmonnet? Ville de tre trin blive til en uendelig eskalator, som forsvandt i mørket, i et stort, sort hul?

Med en vis frygt for at det værste skulle være sket drejede Ester om hjørnet, men gudskelov, der lå den lille butik med guldskilt på sort bund, løvehoveder på trappegelænderet og gang i kaffemøllen. Gennem ruden skimtede hun hr. Olsen og vidste samtidig, at han så på hendes ankler. Uvilkårligt løftede hun svangen for at presse vristerne opad. Det gjorde ondt, men alt gjorde ondt.

Hr. Olsen bukkede og parykken blev siddende.

– Goddag, frue, sagde han. – Og hvormed kan jeg så være til tjeneste i dag?

Ester følte rødmen i kinderne. Egentlig skulle hun ikke have noget som helst, men hun valgte et halvt pund kaffe … for at holde møllen i gang. Lidt efter rømmede hun sig.

– De kendte Sophus Maltesen, ikke?

Hr. Olsen så forvirret ud, men skyndte sig at smile.

– Sophus … øh …

– Sophus Maltesen. Billedhuggeren.

– Åh, javel ja, nåh ja … billedhuggeren …

Hr. Olsen gik til og fra og hældte op i den blanke tragt og trak skuffe ud og puttede i papirstut og foldede sammen og klappede.

– Han var en smuk mand.

Ester så strengt på købmanden.

– Han havde et dejligt stort hoved, karakterfuldt og et pragtfuldt hår … pragtfuldt …

Hun trak vejret hurtigt og skelede. Så skyndte hun sig at sige:

– Men det var hænderne man lagde mærke til …

– Hænderne?

Hr. Olsens mund var blevet mindre.

– De dejlige hænder … Vidste De, at Sophus Maltesen har modelleret mig? Det var i atten …

Købmanden fumlede med en pose.

– Kan jeg friste med et alteabolsje?

Han rakte posen frem og smilede uhyggeligt. Parykken kælvede en anelse.

– Jeg står faktisk nede på torvet. Vil De tro det?

– Står De nede på torvet?

Købmanden sænkede posen.

– Ja, De ved der, hvor de to gader løber sammen, der er et lille … torv …

– Og der står De?

– Ja.

En skælven bevægede sig over indersiden af Ester Bandlers lår. Hun gik med det bare stykke som altid.

Købmanden jog posen med alteabolsjer ned i disken.

– Jeg lukker, sagde han.

Ester var forvirret. Hun var ikke sikker på, hun havde hørt, hvad hr. Olsen sagde.

– Hva’, sagde hun distræt. Der var en uro i luften.

– Jeg lukker, sagde hr. Olsen.

Han bøjede sig frem.

– Jeg lukker butikken. Jeg er færdig. Der er ikke mere at sige.

Et tonefald hun ikke kendte, havde sneget sig ind i hr. Olsens talemåde. Om lidt begyndte han måske at bande. Det ville være ubærligt. I øvrigt havde hun ikke fået lov til at fortælle færdig om sig selv.

– Som jeg sagde … sagde hun.

– Ja, som De sagde, sagde hr. Olsen og satte posen med bolsjer fra sig. – Som De sagde … Og det er udmærket – bortset fra, at jeg kan det hele udenad. Men jeg kan ikke leve af det. Det er slut.

– Slut?

– Slut.

Han løftede begge hænder op og tog parykken af. Stemmen var igen blevet høflig, næsten mild.

– Kemi, sagde han, – kemoterapi. Jeg ved godt det er uanstændigt. Men nu har De fortalt mig så meget, så synes jeg også godt jeg kan berette en smule. Bare lidt … sådan i al almindelighed …

Ester Bandler trak ikke vejret længe. Så gav hun et lille pust fra sig, men sagde ellers ikke noget. Der var stille i butikken. Hun pegede på parykken. Den lignede en skaderede faldet ned fra et træ.

– Vil De ikke nok … hviskede hun.

– S’gerne, sagde han.

Købmanden satte parykken på plads.

– Jeg har lagt mærke til, at kunderne interesserer sig meget for mit hår.

Han bukkede.

– Alt for kunderne …

Ester støttede sig til disken, hvor papirsposen med kaffe stod så nydeligt ved siden af bolsjeposen, der var faldet halvvejs sammen og smattede lidt i bunden.

– Men hvad så?

– Hvad så? Så ikke noget.

Han rakte hende posen med kaffe.

– Med forlov?

Ester rodede forvirret i tasken for at finde pungen.

– Nej, nej, sagde købmanden og begyndte at gå rundt om disken. – Det skulle bare lige mangle … efter alle de år …

Han bukkede igen.

… – efter alle de ord. Jeg følger ud …

I bevægelsen var mest vals, mindre foxtrot. Men han fik hende trippet hen til døren og op ad trappen. Døren faldt i med en klirren og et klokkeklemt. Bag ruden lignede hr. Olsen et spøgelse.

Mens hun samlede sig så Ester Bandler at kaffemøllen blev standset og rullegardinerne trukket ned. Det sidste lille trin bag indgangsdøren bragte endnu en gang hr. Olsen i focus, inden det blev rullet ned. Hans nøgne isse lyste som en lampe.

Langsomt vendte hun sig om og begyndte hjemturen. Hun ville ikke over torvet, men da hun passerede stedet, hvor de to gader løber sammen, kunne hun ikke lade være med at skæve og opdagede derved, at hun havde en due oven på hovedet. At hun havde … At hun … men hun vidste ikke … det var jo … selv havde hun tøj på … nøgen … og brystvorterne … skulle hun skrige gevalt og vifte … skulle hun vække opsigt …

Hun skyndte sig videre, men gik senere med faste og rolige skridt gennem gaden, hvor aftensangen fra synagogen lød tydeligt. Hun havde været noget. Hun var. Det var mænd, der sang.

Vi blir jo ældre (Læseprøve)

Klaus Rifbjerg

Forsidefoto: Lisbeth Thorlacius

Tilrettelæggelse: Sven Reiner Johansen

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19879-9

© Klaus Rifbjerg & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk