Niels Henning Falk Jensby

Techno

(Læseprøve)

Gyldendal

PROLOG

Dine svedende pupiller. Jeg ser dem et sted i massen. De penetrerer allerede mine. Din krops mekaniske skridt, de nærmer sig min krop. Vi danser. Du er så langt væk, dine pupiller er så store og flotte. Jeg har lyst til at spise dem som blue jeans. Du sveder ud over det hele, dit skaldede hoved er vådt, sveden pisker mig i ansigtet. DJ’en spiller techno, og jeg står her. Over for dig. Kigger på din krop. Den bevæger sig så hurtigt. Har spildt min drink ud over dig, på dit bryst. Jeg kan se dine brystvorter gennem det stof, som din polotrøje er lavet af. Mit hår, der er alt for langt. Har spildt min drink ud over det. Det samler sig i klumper omkring mit ansigt. Du er ligeglad. Din ecstasy-tunge løber ned langs min kæbe. Tungens ru knopper strider mod mine pubertære skægstubbe. Min hånd i en rund form, der holder om din hofte, klemmer den mod min. Vores stive pikke, der mødes bag denim-lag til lyden af techno. Til lyden af din hurtige krop, din ru tunge mod mine pubertære stubbe. Jeg slikker sveden af din overlæbe. Din læbe, der griber min læbe, æder min læbe. Min ecstasy-mund, der klistrer sig fast til din hals, giver dig et sugemærke, er en sugekop. Dit hoved, der bøjer sig bagover, dine lunger, der laver en udånding med lyd på. Vi kysser. Begge mine hænder i runde former, omkring din kæbe, din nakke. Du råber, at du aldrig vil have det på andre måder, end måden du har det på lige nu. Du råber, at det her er det eneste, vi behøver. Jeg kan næsten ikke høre dig for bare techno, krop, pik. Jeg sætter min pande mod din pande, lader dem gnide rundt i hinandens sved, siger ja. Jeg siger til dig, at jeg ikke gider at have tøj på lige nu. At jeg helst bare vil være fri, så du kan mærke min glatte hud. Lade dine våde hænder, deres fingre, holde om min hals, min pik, mens du knepper mig. Min mund er så tør lige nu. Det siger jeg til dig. Du griner, råber i mit øre: senere. Du spørger mig, om jeg er kommet her alene. Hvor mine venner er. Jeg siger, at jeg kom med nogle bekendte. At de sikkert er for blæste til at huske, at jeg er her. At det kan være lige meget. Du er her. Du tager om min hånd, trækker mig med dig, tværs over dansegulvet, gennem forsamlinger af dansende kroppe, gennem lukkede grupperinger, helt op foran højtalerne, det er uendeligt højt. Sekvenser, der sendes i cirkulation. Måden de resonerer i vores kroppe på. De mimer den bevægelse, de sekvenser. Vi danser igen. Stirrer kun på hinanden imens. Dine arme, skulderleddets, albueleddets mekaniske bøjen. Det samme med dine knæ. En simpel sekvens, der gentages uendeligt. Jeg gør det samme, ser det samme. Kun kroppe, blikke, techno. Vores sorte øjne. De vil æde hinanden. Du trækker mig med videre, og vi forsvinder ind i en gruppe af mennesker, jeg ikke kan genkende. Bare ansigter, hænder, fødder. Bare bassen, der gennemborer alle, pulserer gennem alt. Dine arme. De presser mig op mod en væg. De tydelige blodbaner, der løber langs dem, deres potens. Sved. Jeg kan ikke overskue rummet for alle lysene. De blænder lakridspastillerne i mine øjne. Jeg kan bare se dit ansigt og spørge dig, hvad du hedder. Du støder din hofte mod min, kysser mig mellem øjenbrynene. Ud flyder dit navn, bliver til fugt i rummet. Jeg svarer med mit eget, men siger, at du må kalde mig, hvad du har lyst til. At jeg kan være så meget. Lyden af hvileperioden, af det lange opløb, der efterfølges af en anden periode, i den et klimaks. Klimakset som en akse, der udgør bruddet med opløbet, derefter et nedløb og derefter en uendelig gentagelse af hele denne konstellation. Det er sådan, den lyder, musikken. Jeg kan ikke kende menneskerne i rummet fra hinanden, deres ansigter flyder ud. Dine pupiller flyder ud. Lakridspastillerne. Hofteskålen, der strækker skindet, som omgiver den, når den støder mod din. Dit glinsende ansigt i mit, sveden mellem os. Der er et udefinerbart rødligt lys, en fugtig tåge i rummet. Det er derfor, hånden holder fast i dig. Så jeg ikke mister dig af syne. Du er så smuk. Sveddråben, der flyder ned over panden på dig. Over dit øjenlåg, drypper fra øjenvipperne ned på din kind. En ecstasy-tåre. Øjnene lukker i, mens hænderne tager dig om nakken. Hovedet falder ned, hviler på din skulder. Sveden pulserende ud af kirtlerne. Du stikker en halv ecstasy-pille i min mund, og min mund er alt for tør til, at jeg kan synke. Du giver mig din øl, jeg bunder. Alt skal ned. Jeg siger, at jeg har brug for at sidde ned, bevæger mig ud mod rummets periferi. Dine fodspor følger efter mine, vi sætter os. Armene omkring knæene, dit hoved på min skulder. Jeg stirrer ud i tågen, men kan ikke fokusere. Den sorte pulserende masse, der flyder ind og ud ad hinanden. Jeg lukker øjnene. Kan mærke, hvordan fugten kondenserer på væggen, som hovedet læner sig op ad. Løber ned ad nakken, ryggen i takt med bassen, pulsen, der vækker genklang i væggen. Jeg åbner øjnene, kan stadigvæk ikke fokusere, og du siger, at det er lang tid siden, du har mødt en som mig. At der ikke er mange som mig. I hvert fald ikke i København. Du siger, at København er lille, ikke som Berlin. Jeg siger, at det vel bare er et spørgsmål om kultur eller tilhørsforhold eller whatever. Jeg siger til dig, at min mund er tør, at jeg er ved at dø af tørst. Du giver mig et stykke tyggegummi, fortæller mig, at jeg ligner en wild cherry-pige, og jeg tygger på det, tænker ja. Jeg er en wild cherry-pige. Du spørger mig, om jeg kan lide speed, om det er noget, jeg gør mig i. Jeg fortæller dig, at jeg elsker det. Du smiler. Siger, at du kender en fyr, der har noget, et andet sted i København. At du er ved at løbe tør. Du siger, at det er et eventyr, vi kan tage på, når vi får nok af de her fugtige rum. De her mennesker. Lys. Jeg siger, at jeg tror, jeg snart har fået nok. At jeg godt kunne bruge et eventyr. Jeg skal pisse. Jeg rejser mig op og går mod toilettet. Du følger efter mig. Lægger din arm om min skulder, slikker mig på kinden. Jeg er hele tiden ved at snuble over mine egne fødder, har det, som om alle stirrer på os. Vi træder ind på toilettet, stiller os hen til pissoiret. Jeg åbner bukserne, trækker pikken frem. Pisser. Du gør det samme. Pludseligt vender du dig om, pisser på mig. Og min krop kan ikke gøre andet end at spejle din, gøre som dig, pisser nu på dig. Vi bliver gennemblødt. Pisset, der driver ned ad os, aflejrer sig i tøjets folder, drypper derfra. Vi mødes i en omfavnelse, kysser. Jeg hvisker i dit øre. Det her er det eneste, jeg vil have lige nu. Jeg pakker pikken ind igen, bag underbukser, bukser, alt er vådt. Vi går ud fra toilettet. Der står nogle i kø. De siger, at de synes, vi er ulækre. Vi står her, helt gennemblødte i hinanden. Jeg spørger dig, om vi skal skride. Tage på det eventyr, du snakkede om tidligere. Du siger ja.

Du ringer på dørtelefonen igen. Der er ingen, der svarer. Der står heller ikke noget navn på dørtelefonen. Jeg spørger dig, hvem vi skal besøge. Du siger, at han hedder Far. Jeg griner. Der er stadigvæk ingen, der svarer. Du tager din telefon frem, prøver at ringe til ham, og han tager den ikke. Du siger, at det kan være lige meget. At du nok skal få fat i ham senere. Vi går videre. Retningsløst.

Du tænder cigaretten, der sidder i min mund. Vi er gået ind i en port. Det regner. En pludselig byge. Du taler om et eller andet, som jeg ikke fatter, mens du hælder det sidste speed ud af posen, ud på din telefon. Mit hoved nikker til det, du siger, hører ikke rigtigt efter. Vi sniffer det gennem en halvtredser, snaver. Min arm griber om din nakke og trækker dig med ud i regnen. Vi gennemblødes igen. Du vrister dig fri af armen, går ud midt på gaden og stikker dine arme i vejret. Åbner munden. Øjnene ser dig på en baggrund af slørede trafiklys. Slørede på grund af regnen. På grund af de her sorte øjne, jeg har. Lakridspastillerne. Musklerne omkring dem anstrenger sig, kniber sig sammen. De prøver på at fokusere. Med regnvand løbende ud af munden, ned på brystet, nynner du en sang, jeg ikke kender. Benene tager mig hen til dig, og vi kysser igen. Med speed brændende på overlæben, med slørede trafiklys. Min mund, der former et smil, tænderne, der skærer mod dine, deres hårdhed. Bag ved dem tungen, der nu stikker ud, slikker rester af speed af din overlæbe, min overlæbe, jeg synker blandingen. Det eneste jeg vil have lige nu. En bil holder bag ved os, dytter af os. Inden i den en kvinde. Jeg råber: slap af, du er ikke min mor, griner helt sindssygt. Du trækker i min arm, hiver mig med ind til siden, mens kvinden kører videre. Mens hun råber idioter efter os. Din hånd tager om mit håndled. Du fører mig videre, tilbage på fortovet, videre endnu.

Jeg kommer til at banke hovedet mod muren, idet du fører mig ind i ruinen. Jeg kan mærke, hvordan kødet hænger. Leddenes knirken. Det er stoppet med at regne. Perler af regn, der har taget form for enden af et hårstrå. De sidste dråber, der nu løber ned ad mig. Jeg tager mig til panden. Siger av. Du griner af mig, har lagt dig ned på den våde græsplet inde i ruinen. Dine observerende øjne på mig, mens jeg går rundt. Jeg lader min finger vandre langs furerne i ruinen. Jeg spørger dig, om du ved, hvor gammel ruinen er, og du svarer ikke. Stirrer bare på mig. Siger til mig, at jeg skal komme hen til dig, lægge mig ned hos dig. Så det gør jeg. Min højre underarm oven på din venstre. Underlaget er koldt, vådt. Så beskidt. Jeg lægger mit hoved på dit bryst. Jeg kan snart ikke mere. Det mærker jeg nu. Pulsen i halsen, i fingerspidserne, der rører ved dit adamsæble, mens du griner. Fuldmånens cirkel. Bilerne udenfor, der kører rundt i cirkelformationer. De omkranser os. De slørede trafiklys, der nu og da skinner ind. Det røde lys, der blander sig med månens hvide. En rød marmoreret tåge, der lægger sig over vores kroppe. Jeg sætter min mund ved dit øre, ånder i det. Vi summer. Jeg lægger min hånd på dit skridt, siger til dig, at du skal kneppe mig. Du åbner dine bukser, trækker din pik frem. Den er slap. Dens gullige skind. Du siger, at det er på grund af stofferne. At de får de små blodkars åbninger til at trække sig sammen, forhindrer pikken i at rejse sig. At vi ikke kan kneppe. Jeg trækker min egen pik frem, ser også dens gullige skind. Du siger til mig, at jeg skal give dig min telefon, så det gør jeg. Du tager et billede af den. Du indstiller billedet til at være baggrundsbillede på min telefon. Den gullige forhud trukket tilbage, behåringen omkring den trimmet. Jeg griner, lægger telefonen tilbage i lommen. Jeg mærker langsomt pulsen falde ned, mens jeg ser, at mine øjne langsomt giver sig til at fokusere igen. Du har ikke mere speed. Jeg har ikke mere ecstasy. Byen ligger i en tåge, som regnen efterlod. En dis, der har spredt sig overalt. Oplyst af trafiklys, gadelamper. De fugtige rum, vi deler. Du tager din telefon frem, ringer til Far. Han tager den ikke, og du sukker. Jeg siger, at det altså nok skal gå. At vi bare gør noget andet. Jeg rejser mig op, tager din hånd, trækker dig med op. Vi forlader ruinen, krydser vejen. Går langs hegnet om parken og siger ingenting. Går bare formålsløst rundt og venter på, at solen står op, at vi bliver trætte. Det føles som en umulig hændelse. Jeg er så tørstig. Din hånd griber fat i min, og vores øjne ser dette: en dreng. Han står foran midterindgangen til parken. Den diskrete åbning i hegnet. Han er fuldstændigt udmagret, med store blå øjne, med helt mørke rande under dem. Et afpillet væsen. Han står lænet op ad hegnet. Det ene ben strakt, det andet bøjet med fodsålen placeret mod hegnet. Han skodder sin cigaret og går ind gennem indgangen. Vi ser ham forsvinde ind i mørket. Du hiver i min hånd, trækker mig med dig. Du siger til mig, at vi skal se på. Så vi følger efter ham på afstand, ser hans afpillede skikkelse bevæge sig i træernes mørke, gå ned ad stien, træde ind i et åndsfællesskab. Ser brødres øjne hvile på ham. Han går langsomt hen til det sorte skur, går om bag det. Vi følger langsomt efter, følger hans fodspor. Ser, at han allerede sidder på knæ, sutter brødres pikke. Der er ingen, der udveksler ord. Det eneste, der bliver udtalt, er støn. Vi står på afstand og ser ham sidde der, mens brødre kommer og går. Udgyder deres sæd i munden på ham. Og vi siger heller ingenting. Stirrer bare på ham. Han ænser os ikke. Du trækker i min arm, hvisker i mit øre, siger, at vi skal gå videre. Du trækker mig med dig, mine ømme fødder på grusstien. Jeg lader dig føre mig ned mod broen, og du stopper op, tænder to cigaretter, giver mig den ene af dem. Og så står vi her og ryger, kigger ud over parken. Skikkelser, der går på stierne i ny og næ. Vi ved dette: at brødrene og drengene står inde i buskadserne. Vi kan nu og da høre deres støn, jamren. Bæltespænders akavede klingen. Du fortæller mig, at du godt kan lide at stå her, når du ikke ved, hvad du skal gøre af dig selv. At der er en mærkelig ro i at stå lige her. Alle de potentielle ting, der kan ske. Jeg siger til dig, at jeg ikke er sikker på, hvad du mener. Du siger, at roen består i, at alle potentielt kan være en elsker herinde, fordi alles kroppe er svære at kende fra hinanden i skyggen af buskadser. Jeg siger, at jeg er virkelig træt, inhalerer en sidste gang, kaster cigaretskoddet ned i søen. Han træder ned på broen, drengen. Vi ser hans gullige skikkelse tage dovne skridt ad den. Han ser så træt ud, hans blå øjne så døde. Han ænser os ikke, idet han går forbi os. Som et spøgelse, oplyst af månen. Han når den anden side af broen, går ind i et andet buskads. Du smiler bare, kysser mig, kaster også din cigaret i søen. Vi følger igen efter ham, igen på afstand, træder ind i det samme buskads som ham, observerer igen. Drengens krop i centrum blandt brødre, der bevæger sig omkring ham i en cirkulær bevægelse, knepper ham på skift. Alle ansigter er utydelige. Det eneste, der kan tydes, er kasketter, overskæg, læderjakker. Et skyggespil. Når en bror er færdig, erstattes han af en ny. Endeløse støn, jamren. Vi bevæger os i periferien af buskadset, og før jeg ved af det, trækker du mig videre, trækker mig med ned ad en skrænt. Du fører mig ind på et plateau under broen, hvor der ingen mennesker er. Du sætter dig på jorden. Jeg sætter mig ved siden af dig. Støn, jamren høres stadig fra forskellige utydelige steder. Så stædigt. Du spørger mig, om jeg er okay, og jeg siger, at jeg har det fucking godt. At jeg har det helt sindssygt. Jeg lægger mit hoved på din skulder, laver en udånding med lyd på. Jeg spørger dig om det samme, og du siger det samme. At du har haft det vildt sjovt. Snart er himlen lysere, snart er solen på vej op. Det siger jeg til dig: Det er snart solopgang. Du siger, at vi skal ud af byen. At du ikke kan overskue at sidde her i dagslyset, i solopgangen. Du siger, at det er nogle andre, der ejer parken i dagslyset. Du rejser dig op, hiver mig op til dig. Vi går langsomt op ad skrænten igen, kommer op til buskadset. Der er ikke en sjæl, kun dette: et udhulet buskads. Jeg spørger dig, hvor alle er blevet af, og du siger, at brødre, drenge plejer at fordufte, når det bliver lysere. Du gentager: Det er nogle andre, der ejer parken i dagslyset. Vi går ud af buskadset, ud på en grussti, følger dens kurver. Mine fødder så ømme. Jeg kan mærke en tånegl gnave i tåen ved siden af den. Jeg forestiller mig et fugtigt sår. Vi når til udgangen, forlader parken, og i det spæde lys ser vi ned ad os selv. Vi er beskidte. Tilpissede, jord på knæene, på hænderne. Vi skal ud af den her by. Vi vil se stranden. Det siger du til mig. Vi fortsætter gennem den oplyste tåge.

Vores våde tøj i en bunke i det våde sand. Vi ligger ved siden af hinanden, nøgne i solopgangen. Pikkene stadig døde, slappe op ad vores maver. Stranden er mennesketom, det er lørdag. Vi har begge lukkede øjne, men ingen af os sover. Det er ikke en mulighed endnu. Vi kan bare hvile kæberne, leddene, mærke, hvordan vi summer. En hul, uendelig tone i ørerne, en sitren i fingrenes blommer. Tungen, der mærker efter på indersiden af undermunden. Død, hvid hud og ømt kød. Jeg har gnavet huden på indersiden af munden i stykker i løbet af natten. Tændernes mekaniske fastlåsthed, de har flænset det. Samlingen af kæben og kraniet, som er øm. Jeg sætter begge mine langefingre mod og masserer. Tre cirkler og så ned igen. Det hjælper ikke på noget. Øjnene åbner halvt, misser mod lyset. Jeg stikker min pegefinger ind i mundhulen, prøver at pille den døde hud ud af undermunden. Du åbner øjnene, ser det. Hvordan mine fingre piller små fugtige hvide hudflager ud af munden og lægger dem en for en i sandet. Du siger ikke noget, kigger bare på mig. Jeg forestiller mig, at du synes, det er ulækkert. Jeg siger til dig, at jeg hellere vil pille det ud, end at sluge det. Den lille smule blod, der løber fra sårene, synker jeg. Du lægger dig om på siden, lægger dig derefter oven på mig, vores ansigter i hinandens sved. Du stikker din tunge ind i min mund, slikker, indtil undermunden er stoppet med at bløde. Du synker det. Du lægger dig om på siden, din kæbe på min skulder. Du lægger din hånd i mit alt for lange hår. Min spæde stemme. Den spørger ind til dit ordvalg, hvorfor du kalder mændene, vi møder, for brødre. Du siger, at du ikke ved det. At det virker passende. Som en slags skyggeorden, der arbejder under samfundets overflade. Min mund udgyder en spontan latter, højlydt. Din udmattede hæse stemme. Den spørger mig, om jeg vil med i vandet. Jeg tager en dyb indånding. Sætter mig op. Du gør det samme. Vi ser dette: tågen, der hviler over sandet, strømmer mod havet, dets gus. Mødet i solens opgang. En rød marmoreret tåge, der omfavner os. Et blåt hav nedenunder. Du rejser dig op, spørger mig, om jeg kommer med. Jeg siger til dig, at jeg lige skal sidde lidt. At jeg kommer lige om lidt. Du siger okay, giver dig til at løbe mod havet. Du hopper i, svømmer snart rundt et sted derude, er så smuk. Din telefon giver sig til at ringe. Det er Far. Jeg hører din stemme, du råber efter mig. Du spørger, om jeg kommer. Jeg rejser mig langsomt op og giver mig til at løbe. Benene tager mig hen til dig.

Vi er drømmen. Et sted på stranden. Underkroppene dækket til af vandet, vores overkroppe gengivet i vandspejlet. Midt imellem os solopgangen, dens penetration af tågen, dens spejling i vandet. Skind, der tordner mod skind. Vi omfavner hinanden, vores hænder i runde former om kæber, baller, baghoveder. Det eneste, vi vil have lige nu. Vores udåndinger, de blander sig med tågen, det hele flyder sammen i det store røde, det store blå. De fugtige rum, vi deler. Vandet forhindrer ørerne i at høre knæleddenes knirken, deres given op. Du placerer dine hænder på mine hofter, trækker mig helt ind til dig. Min hånd griber din slappe pik, giver sig til at onanere, og du gør det samme. Lader din hånd gribe min pik. Det salte vand, havet, sveden, der omgiver os. Løber ud af din pande, trænger ind i min. De røde blodbaner i øjets hvide. Øjets uvilje til at lukke i. Pikkenes uvilje til at stå op. Vi samler dem i et fælles greb, lader dem blive til ét legeme, onanerer. Dine svedende pupiller i mine, endeløs onani. Det virker som en evighed, indtil dette: den hamren, der nu indtræffer, alt det, der gennemstrømmer mig, dig. Vi stønner. Vores hænder, der nu giver slip. Vores øjne, de ser det samme: de slappe pikke. Deres blege gullige nuance, dødhed. For enden af dem begge: det lange hvide.

DEL 1

Det er sensommer. Jeg kan ikke åbne mine øjenlåg på grund af størknet søvn. En klumpet, gullig masse, der holder mine øjne i. Jeg har sovet alt for længe. Det føles, som har min krop glemt sin motorik. Solen står lige ind, ligger dovent på mit ansigt, ligesom dynen over mine hofter. Altandøren står åben. Jeg kan mærke en brise. Jeg gnider søvnen ud af øjnene. Du er taget på arbejde. Jeg er alene. Ligger bare og stirrer op i loftet. Mit hår var gennemblødt, da jeg faldt i søvn, men nu: en mærkelig størknet kvalitet. Som om hårene ville knække, hvis jeg bøjede dem. Jeg tager et hår, bøjer det. Det knækker ikke. Jeg tager min telefon op, kigger billeder fra de foregående dage, nætter, igennem. Jeg kan ikke huske særligt meget af, hvad der er foregået. Derfor: billederne. Der er så mange. Jeg bladrer mig igennem dem. Utallige dansegulve, lejligheder, brødre. Alle øjnene på billederne helt hule, sorte huller. Jeg prøver at ringe til dig. Du tager den ikke. Jeg har ingen planer i dag. Jeg stirrer på de fire kroge, der hænger i loftet. Vi har ikke udnyttet dem endnu. Du har sagt, at de er til særlige lejligheder. Jeg er begyndt at bruge mere tid i din lejlighed. Det føles som et forhold. Det er derfor, jeg bliver liggende i din seng og stirrer op i loftet. Det er, fordi jeg er blevet vant til at vågne op og have det sådan her: smadret. Jeg skubber dynen væk, træder ud af sengen. Alle led gør ondt. Du smed mit tøj til vask, da jeg gik i seng. Det hænger på et tørrestativ på altanen, stadigvæk vådt. Jeg går tværs over soveværelsesgulvet, hen til dit skab, åbner det. Stadigvæk dit tøj, ensheden. Skinny jeans og polotrøjer. Sorte sokker, sorte underbukser. Det er det, der er at vælge. Så jeg ifører mig dit tøj. Langsomt. Det er leddenes ømhed, der fordrer, at jeg gør det sådan. Jeg går hen til dit helkropsspejl, kigger på mig selv. Det her hår. Det er alt for langt. Jeg prøver at forestille mig mig selv med andre frisurer, mulighederne i de forskellige længder. Potentialer. Alligevel vender jeg tilbage til dette: mit eget døde blik. Det er stadigvæk den fastlåste kæbe, som jeg vender tilbage til. Jeg tager om den, lader min finger løbe langs skægstubbene. Ømmer mig ved samlingen af kæben og kraniet. Jeg går ind i stuen, ud i køkkenet. Rummet føles allerede som et andet. Som om det har ændret karakter i de måneder, der er gået, siden vi mødtes. Det blege lys i det åbne rum. Måden, det genspejles i alle de hvide overflader på, måden, vinduernes spejl spiller ind i det hele. Det virker mere indbydende nu end tidligere. Jeg kan ikke forklare hvorfor. Jeg er så sulten. Mavesyren løber op i halsen, brænder i spiserøret, ganen. Så sulten, udmattet. Jeg kigger ud i det åbne rum. Orkidéen i vindueskarmen, sofaen i den anden ende af det åbne rum, sofabordet. Og der, på sofabordet, en pose med karameller. Hver karamel pakket ind i gennemsigtig folie. Jeg tager langsomme skridt mod sofaen, sætter mig i den. Jeg kigger på posen. Der ligger tre stykker gennemsigtig folie på sofabordet. De må være fra i morges, jeg forestiller mig det. Det blik, du giver dig selv i spejlet, på vej ud ad døren, med den brune karamel klistret ind i tænderne. Alt sammen i stilhed, så du ikke vækker mig. Jeg kan ikke spise karamellerne. Det gør for ondt i tænderne. Isner. Tandkødet, der har fortrukket sig over de seneste måneder, blottet tandhalsene. Jeg samler de små stykker folie op, smider dem i skraldespanden. Jeg åbner køleskabet. Det er stort set tomt, bortset fra en kylling på den øverste hylde. Jeg kigger videre i skabe, i skuffer. Jeg finder ingenting. Kun porcelæn, bestik. Hverken brød eller smør. Bare kyllingen, der ligger køligt deroppe. Jeg tager den ud af køleskabet, stiller den på køkkenbordet. Jeg skærer folien omkring kyllingen op, lægger den med ryggen mod skærebrættet, stirrer på den. Den skal parteres. Jeg tager kniven og lægger et snit i skindet ved lårene, ved vingerne. Jeg vrider dem om, så knoglerne springer ud af deres samlinger, giver lyde fra sig, knækker. Jeg flår dem næsten af og lader kniven klare det sidste arbejde, skærer senerne over. Jeg placerer dem ved siden af skroget. To vinger, to lår. I den rækkefølge. Jeg stiller skroget på højkant, med gumpen opad. Jeg lægger et nyt snit, bag brystet og adskiller i ét hug skroget fra brystet. Jeg smider det ned i skraldespanden. Hører den dumpe lyd af skroget, der rammer bunden. Jeg lægger det sidste snit midt i brystet. Jeg laver først et lodret stiksår i midten og lader så kniven sænke sig ned i revnen mellem dem for til sidst, i ét hug, at skille dem ad. Jeg placerer de to bryststykker ved siden af lårene, lægger det hele i et fad. Det ligger i den samme rækkefølge som før. Vinger, lår, bryst. Jeg sætter fadet ind i ovnen, sætter mig foran den, stirrer på kyllingen gennem glasset. Den gennemsigtige lage, der langsomt giver sig til at løbe ud af kyllingens skind. En fedtet sved. Skindet, der langsomt bobler op, den brunlige kulør, det påtager sig. Jeg kan høre den syde et sted over ovnens underliggende bas. Jeg kan høre den varme luft undslippe kødet, sive op gennem porerne. Det lyder som et stilfærdigt skrig. Jeg sidder og stirrer på det i lang tid, foretager mig intet andet end at glo på, at kyllingen steger, sveder. Den bliver færdig med tiden. Jeg tager den med ind til spisebordet, spiser den. Det blege kød under det brune skin, der blottes, når jeg skærer i det. Det er fedtet. Jeg fortaber mig i spisningen, lader bare albueleddet, kæben gøre deres arbejde. Den løber ned ad armene, den brune lage. Langs knivsæggen, ned over fingrene, langs underarmen, ender ved albueleddet, drypper derfra ned på gulvet. Jeg fortaber mig i at transportere kød fra tallerkenen og ind i min mund. Jeg fatter ingenting. Og før jeg ved af det, er jeg helt smurt ind i lagen, helt fedtet ind. Før jeg ved af det, er bordet, gulvet under mig, tildækket i brunt fedt fra kyllingen. Jeg sidder stille et øjeblik, trækker vejret. Jeg har ædt for hurtigt, kroppen åd, i sin fortabelse, for hurtigt. Nu har jeg kvalme. Jeg går hen til vasken, drikker vand fra hanen. Jeg kigger mod vinduet, ser ind i lejligheden i bygningen på den modsatte side. Hun er der igen, kvinden. Hun er ikke taget på arbejde. Vi må være de eneste i Ørestaden lige nu. Hun ser mig stå her, helt brun. Jeg kan se, at hun ser mig. Hendes blik er helt sikkert rettet mod mig, det er jeg sikker på. Jeg forestiller mig, at hun væmmes. Jeg ser ned ad mig selv, mine fedtede fingre, albuer. Det fedtede fad, bordet. Jeg tager en klud fra vasken og væder den, går sløvt hen til der, hvor jeg sad, giver mig sløvt til at tørre kyllingefedt op fra bordet. Jeg tager tallerkenen, og uden at jeg lægger mærke til det, gør min venstre hånd en spontan bevægelse, agerer, uden jeg ved af det. Ved et uheld kommer jeg til at vælte planten i vindueskarmen. Jeg ser den falde mod jorden, ser potten smadres mod gulvet. Nu dette: den hvide blomst for enden af den grønne stilk på gulvet. Blandt potteskår, muld. Jeg kan ikke overskue det. Jeg samler orkidéen, dens rodnet, op. Jeg prøver at samle så meget jord, som jeg kan, i mine håndflader. Jeg smider det hele ud i din skraldespand, ser, hvordan det lægger sig dernede, sammen med kyllingeryggen, sammen med al folien. Ryggens rødlige blege mod stilkens grønne, mod jordens mørkebrune. Jeg finder et fejeblad, en kost, går hen til der, hvor orkidéen faldt, og giver mig til at feje potteskår, jord sammen. Jeg sidder på knæ, foroverbøjet, og ser døren gå op. Dit ansigt, dine skridt ind i rummet. Du hænger din jakke på plads. Du er træt. Det kan jeg se på randene under øjnene, på din gullige teint. Du kommer hen til mig, kigger ned på mig, på jorden på gulvet. Du spørger mig, hvad der er sket. Jeg siger, at det var et uheld. At du ikke skal tænke over det. At jeg nok skal fikse det. Du siger okay. Du siger ikke mere end det, bare okay. Jeg ved ikke, hvad du mener med det. Du går hen til nogle indkøbsposer, som du havde med ind, sætter dem op på køkkenbordet, giver dig til at pakke dem ud. Du sætter varer ind i køleskabet, fokuserer kun på det. Jeg sidder her stadigvæk, fejer det sidste jord op i fejebakken uden dit blik på mig. Går så langsomt hen til skraldespanden, hælder jorden, potteskårene derned uden dit blik på mig. Du siger stadigvæk intet, pakker bare ting ud af poser, stiller dem ind i køleskabet. Jeg siger undskyld, og du siger, at det ikke gør noget. At jeg ikke skal tænke over det. Jeg siger, at jeg vil gå i bad, og du gentager dette: okay. Jeg går forbi dig. Dit åndedræt i forbifarten.

Techno (Læseprøve)

Niels Henning Falk Jensby

Forside: Joakim Almroth

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-19994-9

© Niels Henning Falk Jensby & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk