Frank Jæger

Velkommen, Vinter og andre essays

(Læseprøve)

Gyldendal

Velkommen, Vinter

Brev til en Digter paa Sjælland

Kære Th.

Jeg kom til at tænke paa dig denne Novembermorgen, hvor allerede Frosten var kommet og den hvide Rim laa over de store Marker, som omgiver vores By. Hvide Marker giver sorte Træer, og Landskabet var som skaaret ud af et af de Brueghel-Billeder, som jeg husker, du har hængende paa din Væg. Billedet med Jægerne, som vender hjem fra Jagten i Skoven og paa Vej ned fra en Bakke (eller er det et Bjerg?) ser deres Vinterlandsby ligge dernede, de sorte Træer i Forgrunden, det hvide Landskab, den tilsneede By med Skorstenenes Røg, de islagte Damme, hvorpaa Skøjteløberne muntrer sig.

Og det er jo mere end denne Morgens Vinterforjættelse, der passer i Billedet. Hele min Bys Beliggenhed ligner den brueghelske. Her er ikke Bjerge omkring, men Bakker, eller Banker, som de siger herovre. Og saa tæt ind paa Byen hvælver de sig, at man nu, hvor Løvet er gaaet af Træerne og har gjort dem gennemsigtige, kan kigge ned i de nærmeste Huses Skorstene og Baggaarde og i øvrigt har Byen liggende som i en Bjergdal. Og hertil maa du endda lægge, at Byen, hvis man kommer nordfra, begynder med et Slot (som faar Een til at huske de Slotte, man som Dreng fik i Tillæg til Familie-Journalen og kunne klippe ud af Kartonen – hvis man da ikke var saa fummelfingret med Saks og Lim, som jeg var det), og ender med en Kirke (der slet ikke ligner normale, danske Landsbykirker, men snarere har noget Midteuropæisk over sig – et Indtryk, som jeg lidet berejste faar bekræftet af Gæster, der snart ligner den ved en østrigsk, snart ved en sydtysk eller tjekkisk Kirke). Saadan er Byen.

Du skulle have været her nu til Morgen. Eller rettere: Du burde være ankommet i Gaar Aftes, for da jeg ved Midnat gik ud ad Køkkendøren for at kigge, overvældede mig først den Stjernehimmel, som stod hvælvet over Øen, og saa fangede mit Øre en Lyd, som fik mig til at blive en lille Smule bange et Øjeblik. Der var nogen, der listede sig rundt i de skøre Blade, som dækker vores Køkkenhave. Jeg fik tændt min Lommelygte, og i Lyskeglen saa jeg det skønneste Raadyrhoved. Og dér, bagved, endnu eet. De rørte sig ikke, lyttede lidt til mit Aandedrag, og listede saa endnu et Par Skridt frem i Køkkenhaven, bøjede de dejlige Snuder mod Jorden og nappede sig lidt spiseligt. I Træerne over deres Hoveder skreg nu en Fasan helt hysterisk op og fik Svar fra den nærmeste Skov – og som et Ekko lød da fra alle de Smaaskove og Lunde, som omgiver Byen, Fasanernes enige Skrat. Uroen bredte sig som Ringe i Vand – maaske blev den kastet hele Øen rundt saadan.

Du skulle være ankommet i Gaar Aftes, saa du kunne være gaaet med nu til Morgen. Det er mærkeligt, som Ens Venner har forskellige Aarstider, forskellige Egnes forskellige Belysninger, hvormed man identificerer dem. Hvordan ser mon i mine Venners Tanker min Aarstid, mit Vejrlig ud? Jeg husker en Dag i det tidlige Efteraar, hvor jeg, som allerede da troede at have lært alt her paa Egnen at kende, pludseligt opdagede en Sti, som jeg ikke før havde gaaet. Den førte mig op til en Banke, jeg aldrig før havde bemærket eller staaet paa. Deroppe er der Udsigt til det Vand, som skiller vores Ø fra Lolland, og i det klare Vejr saa jeg ganske tydeligt Kysterne derovre, Huslænger skinnede i Solen, og høje Skorstene gav Røg fra sig, tøvende, som var de kede af at slippe den af Munden. Da jeg vendte mig, fik jeg saa kraftigt som nogen Sinde Fornemmelsen af, at jeg boede paa en Ø. Ikke fordi jeg her fra denne nyopdagede Banke kunne se Vand til begge Sider, men fordi Landskabet bag mig intet gjorde for at skjule, at det førte til Vand – at bag den Skov og det Bakkestrøg var der Vand – det kunne ikke være anderledes. Og den Høstdag ønskede jeg, at G. havde været med mig. Det var hans Landskab, hans Dag, hans Lys og Vejr.

Hvad er det, der faar En til at ønske sig Gæster nærværende paa disse kraftigt bevægende Tidspunkter? Jeg vil ikke haabe, at det er Hovmod alene, selvom der vist nok gemmer sig noget Praleri i Lysten, nogen Besidderglæde i Ønsket. At vise frem for Een, som man ved forstaar at vurdere: Se, dette Landskab er mit. Jeg ved, hvad der gemmer sig bag hint Skovbryn, jeg ved, hvem der boer i Gaarden derovre, jeg ejer denne Egn. Misund mig, misund mig. Saadan som der i vort Arbejde findes nogen Forfængelighed.

Men saadan som der i vort Arbejde findes mere ideale Motiver (foruden de vigtigste, de ukontrollable), saadan gemmer der sig da heldigvis i Længsel efter bestemte Venner i bestemte Øjeblikke ogsaa Glæden ved at vise andre noget, som de kan blive glade over. Jeg kan ikke lide at rejse ene, bryder mig ikke om at være alene om en Oplevelse, jeg vil dele den, sikkert ikke af menneskekærlige Grunde, maaske fordi jeg føler Trang til at meddele mig, altsaa igen noget egoistisk: At fordoble Glæden ved at have en Medoplever. Og jeg ved, at du ville have følt Fryd ved at spadsere med Hunden og mig nu i Morges, i det brueghelske Land.

Vi har før set brueghelsk Land sammen. Det mærkeligste ved min Oplevelse nu i Dag var vist det, at den fandt Sted allerede i November. Det brueghelske Landskab, tror jeg, er mest almindeligt i Februar. Naar Sneen ikke er faldet altfor rigelig, eller naar den er tøet bort fra nøgne Tuer og Agerrener. Der skal være sort i Landskabet, Stammernes Sorthed og helst ogsaa Muldens Sorthed. Jeg husker en Februardag, mens vi endnu boede i Nordsjælland. Jeg fik som saa ofte før en uovervindelig Lyst til at besøge Jer. Men saadan som man fra København kan naa frem til alle mulige nordsjællandske Punkter uden større Besvær, saadan er det jo et Helvede at skulle bevæge sig paa Tværs deroppe. Alle Trafikruter straaler ud som Eger i et Hjul, med Hovedstaden som Nav – fra Eger til Eger gaar der kun sjældent Baand. Men jeg fik da ringet til dig og varslet mit Besøg og kom af Sted. Via Hillerød, hvor jeg maatte vente i lang Tid paa en nordgaaende Rutebil. Eftermiddagen var faldet paa, da vi endelig kørte, og da Chaufføren læssede mig af paa en øde Landevej, hvorfra jeg skulle spadsere de fire-fem Kilometer for at naa ud til dit Hjem ved Kysten, stod Vintersolen lav og stor og gloende rød over et brueghelsk Landskab, som jeg før denne Tur slet ikke kendte. Der laa Sne, som havde ligget længe, vi havde haft nogle Tøvejrsdage, som netop havde smeltet en Smule af Markernes Dække bort og ladet haard Muld komme igennem. Lange, sorte Streger skar igennem det hvide, og dér stod Træerne, Vejtræerne og Skovens Træer, som lodrette Linier.

Jeg trampede ud ad den haarde, snoede Sognevej, Frosten havde sat ind igen. Og da jeg stod foran at skulle bestige en lille Bakke, kom du til Syne paa dens Top, Jægeren paa Vej hjem fra Jagten i Skoven. Det var morsomt, at du havde netop den samme Fornemmelse og svingede i den samme Stemning. Du sagde det med rene, overraskende Ord, at du ved Synet af mig paa Vejen var kommet til at tænke paa sen Middelalder. Og sammen gik vi saa mod Kysten, i et Billede med Lave Skov og de skrigende Raager, som i store Flokke kom fra Dagværket for at søge Hvile for Natten mellem Skovens nøgne Trækroner.

Det var dit Bagland, jeg den Dag oplevede, og jeg kendte det ikke før. Dengang vi flyttede ud fra København, op i Nordsjælland, husker jeg min Længsel efter at lære det Stykke Land at kende til Fuldkommenhed – saa fuldkomment, at jeg kunne vide, hvem der sad paa dén Gaard i Gurre eller i dét Hus i Maarum. En Tanke, som var ligesaa haabløs som dén, der i de første Gymnasieaar greb Een: At man ville læse alle de Bøger, der var skrevet her i Verden. Det ene Maal er ikke mindre umuligt at naa end det andet. Selvom det ikke smertede saa slemt den Dag, man opgav at lære den nordsjællandske Egn at kende saa godt, man havde ønsket det, som den Dag det gik op for Een, at man trods fantastisk Flid aldrig ville naa igennem blot den læseværdigste Del af Verdenslitteraturen.

Men at Længslen efter at kende et Stykke Land, en Egn til Fuldkommenhed stadig eksisterer, det mener jeg at kunne ane i selve det Faktum, at vi har valgt denne Ø at leve paa. Der foresvævede os noget om, at en Ø var overkommelig. Saadan som saa mange Forfattere har valgt en Ø til Skueplads for en Roman. En Ø er overskuelig, den har fast afstukne Grænser, og hvis man tramper den igennem, Skridt for Skridt, kan den ikke overrumple Een saadan som et Fastland, eller blot en Halvø med Hælen fastgjort til et Kontinent, kan gøre det. Denne Trang til at lære noget grundigt at kende, ikke for at alle Muligheder skal være udtømt, men for bagefter at have en Viden, som gør det muligt for Een at fordybe sig i Detailler, man især er kommet til at holde af under den første Gennemgang. Paa en lignende Maade har jeg det med store, svære, tunge Bøger. Thoreaus „Walden“, for Eksempel, som jeg tvang mig igennem, Side for Side, Kapitel for Kapitel – for nu, med mit Kendskab til den, at kunne forlyste mig med at slaa op paa netop det Kapitel, ja paa det Blad, jeg netop nu har Brug for og Lyst til.

Vi foregøglede os, at vi ved at flytte til en Ø paa forholdsvis kort Tid ville komme til at kende den Ø ud og ind. Men det er forkert, det har vi allerede indset og bøjet os for. Alene Egnen heromkring er saa varieret, med saa godt skjulte Detailler, Stier, Agre under Skoven, smaa Krat, at det vil tage en Menneskealder blot nogenledes at faa den oplevet. Ogsaa fordi – og vel især fordi – Naturen skifter. Det samme Landskab er forskelligt fra Aarstid til Aarstid, fra Dag til Dag, ja fra Time til Time. Du gaar ud ad en Vej, og du vender tilbage faa Kvarter efter, og alt er forandret.

Men netop denne vidunderlige Foranderlighed, denne Skiften i Lys og Stemning, gør det jo muligt for mig at faa hine Gæste-Ønsker opfyldt. For selvom du havde været her nu til Morgen og havde oplevet Brueghel-Landet allerede i November, og selvom du var kommet i Gaar Aftes og sammen med mig havde set Stjernehimmel og Raadyr ved Midnatstid, og selvom G. var sprunget i Luften af Glæde hin tidlige Efteraarsdag paa den nyopdagede Banke, hvorfra jeg saa Lolland og fik Indtryk af Øens Ø-Karakter, saa havde I jo næppe været her ogsaa paa Mandag igen, eller i Februar eller Juni eller hvilkensomhelst Dag, hvor vi paa en Tur er standset eller skal standse for et Landskab med Udbrudet: „Bare Th. havde været her og set dether!“ En Utopi, som kun ville kunne opfyldes ved, at du og G. og alle de andre var bundet til os ved Haandjern, Dag og Nat.

Menneskene? Langelænderne? For os, som lever her, ægte Ø-Boere, hvis Navne og Fortid og Familieforhold man næsten ikke kan undgaa ganske langsomt at blive indviet i – nej, ikke Sladder, det er dem selv, der fortæller! For os er de Ødanskere; men vi havde en svensk Gæst, som hjemkommet i sin Redaktørstol i Malmø skrev om sin Langelandsrejse og indledte med disse Ord: „Från Raadhuspladsen är det exakt tio mil till Korsørs hamn, där „Agnete“ bolmar rök redo för dagens tur till Langeland. Två timmar tar färden till Lohals på nordspetsen – efter trekvart håller bussen, vars passagerare kan ha stigit direkt ur „Massor av wisky“, vid krogen i Tranekær.“

Altsaa Paastand mod Paastand. Men har dette Brev givet dig Lyst til at besøge os, kan du jo selv i Rutebilen fra Lohals undersøge, om Langelænderne ligner normale Danskere eller whiskytørstende Hebridere. Og har dette Brev givet dig saa stor Lyst, at du bliver her nogen Tid, tør jeg næsten paa Øens Vegne love dig, at du kommer til at opleve Syn, som vil glæde dig og henrykke dig. Misund mig, misund mig. Men misund mig især, at jeg kan gøre gode Venner en landskabelig Glæde paa denne Ø.

Velkommen, Vinter og andre essays (Læseprøve)

Frank Jæger

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20145-1

© Frank Jæger & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk