Klaus Rifbjerg

En hugorm i solen

(Læseprøve)

Gyldendal

1. DEL

1

Det der var sjovt at se var, hvordan chaufføren kunne blive siddende og åbne døren med et håndtag, der stak frem og havde riller til fingrene og var forbundet med en blank jernstang, der knækkede i flere led og sad fast i døren. Døren var dobbelt og klappede sammen, når chaufføren trak i håndtaget. Når bussen skulle køre, skubbede han – stadig væk siddende – med håndtaget dobbeltdøren i, og så slap han koblingen, og den store gearstang med knoppen, som han lagde hele hånden omkring, dirrede, og det var, ligesom om bussen med en skurrende og modstræbende rysten satte sig i gang og kørte frem ad asfalten, hvor den snart efter standsede igen, og processen begyndte forfra, og enkelte folk stod af, og nogen kom på, men en gang imellem var det bare en pakke, der blev læsset om bord, og chaufføren lod den dumpe ned ved siden af sig mellem dem, der lå i forvejen og var bundet ind i brunt papir, og en gang imellem smed han bare en avis ud ad vinduet, så den landede foran en havelåge eller et lille hus med stokroser foran og hvidmalede vinduer.

Morten sad ved siden af Augusta og fulgte med i det alt sammen. Han kendte godt busser, der åbnede døren på den måde, de havde dem også i København, men denne her var mindre og var polstret på en særlig måde over instrumentbrættet. Den var grå med et mønster vævet ind, og speedometret var meget stort og ovalt, og når bussen kravlede frem og dirrede i første gear, dirrede den tynde, sorte nål langsomt opad, men faldt opgivende sammen, når chaufføren koblede ud – dobbelt – for at få køretøjet op i andet gear. De kørte ikke ret stærkt, men mest fordi bussen hele tiden skulle standse og aflevere noget eller hente noget, mens chaufføren snakkede med dem, der stod på vejen, og dem, der kom op ad trinene og gav ham penge, som han puttede ned i en brun lædertaske med messingkant og knap. På instrumentbrættet havde han også en tang liggende, som han brugte til at klippe billetterne med, når han havde drejet dem frem af en stor metalautomat, som han havde stående ved siden af chaufførstolen. Billetterne var i tre farver: rosa, gul og blå.

De var ankommet med toget til stationen og havde faktisk været tidligt oppe. Men solen skinnede, og det havde været lyst hele tiden, og der var ikke noget, der var svært at finde ud af. Bussen holdt uden for stationen og ventede, og den skulle først gå om ti minutter, så de fik plads med det samme og satte sig ved vinduet og så ud på stationspladsen, hvor der stod en flagstang i et lille bed og en hvidmalet bænk op mod den grå mur. Der var i det hele taget ikke noget, der ikke var let at finde ud af, når Augusta var med. Hun havde også lovet ham en is, og Morten vidste, at han fik den, men først når de kom frem og havde fundet huset.

Chaufføren kom om bord og tog sin kasket på, der lå på instrumentbrættet, så gik han ud igen og kravlede op på taget af bussen, hvor han trampede rundt og surrede nogle cykler fast, som en mand i blåt arbejdstøj rakte op til ham. Der var kommet et par andre passagerer om bord, og nogle af dem snakkede med hinanden. De hilste også på chaufføren, da han dukkede op og satte sig i stolen og kiggede i det store spejl over instrumentbrættet, hvor Morten kunne se både sig selv og Augusta. Så lukkede han døren og skævede til uret over døren til stationsbygningen, og så var der en, der sagde, at nu kunne de godt køre, og så kørte de.

Solen skinnede ind gennem bussens vinduer, og det blev helt varmt, selv om klokken kun var halv elleve om formiddagen. Morten havde meget tøj på. Han havde som sædvanlig været syg, og nu var de enige om, at han skulle være varmt klædt på. Det var vigtigt, at han ikke blev kold. Han skulle jo helst ikke blive forkølet. Det satte sig så let på ørerne. Han havde netop haft noget med ørerne, og det skulle nødig komme igen, nu det var sommerferie. Han følte solen i ansigtet og mærkede, hvor varm han blev under den strikkede sweater, han havde på under poplinsfrakken. Han tog sin brune hue med den lille kvast oveni af og holdt den i skødet. Hans bukser var også meget tykke, og han havde uldstrømper på inden under dem, men han havde fået lov til at tage sine sandaler på, selv om de havde snakket meget om det og hellere ville have, at han skulle gå i snøreskoene. Alle de andre på vejen havde haft korte bukser på en hel måned, men han havde jo været syg. Alligevel fik han lov til at tage sandalerne på på turen, og han mærkede, hvordan han kunne stikke storetåen lidt ud mellem remmene, selv om han havde de tykke strømper på. Det strammede mod tåen, når han pressede til, men det gav en god fornemmelse, når han mærkede, hvordan tæerne spredtes og han fik remmen til at synke lidt ned mellem storetåen og den næste.

Bussen kørte først igennem byens hovedgade, hvor der var forretninger på begge sider, men også en å, der kom løbende mellem træerne og forsvandt ind under en bro og gik videre på den anden side. Det var mærkeligt. Han vidste godt, der var åer, og havde selvfølgelig set dem før, men hver gang fik han den samme fornemmelse af noget spændende. Måske var det særlig mærkeligt med åen, fordi den var midt inde i en by. Den kom løbende et eller andet sted fra, som man ikke kendte. Og så løb den og løb og bugtede sig igennem landskabet hele tiden, og til sidst kom den til en by og løb midt igennem den, selv om der var asfalt og sten og huse, vandet blev bare ved, og når han så til den ene side, var der vand, som kom, og når han vendte hovedet, var der vand, som forsvandt. Men hvorfor løb vandet? Og hvorfor løb det altid i en bestemt retning? Der var mange spørgsmål, men det, han tænkte mest på, var, hvorfra vandet kom. Det måtte komme op af et hul i jorden. Han havde hørt om en kilde, og i skolen havde de skrevet bogstavet »aa«, der betød »en aa« bortset fra, at det også var et bogstav, der ikke betød noget. I gaden var der skygge mellem husene, og han svedte ikke helt så meget, som da de holdt stille på stationspladsen. Tanken om vandet i åen kildrede op i ham nedefra, og han følte et eller andet vibrere omkring hjerterødderne. Der kom vand op af jorden, det løb videre og blev større og større. Vandet blev til en å, der løb ind i en by. Stirrede man ned i vandet, kunne man se, at det bevægede sig. Langs bredderne groede græs og nede i vandet var der planter, som bøjede sig for strømmen, og der var fisk! En gysen samlede sig i nakkegruben og løb ned over skulderbladene. Til sidst forsvandt åen ud i en sø eller i havet, og den var ingen å længere, den opløstes, blev til noget andet, som ikke var til at overskue. Den var ikke en å længere, men den var bedst som å.

Bussen kørte mellem villaer, og så var de også væk, og den begyndte at kravle op ad en meget stejl bakke, der til sidst fladede ud, så den jamrende lyd fra motoren og gearene blev til en mere normal snurren. Den standsede ved et stoppested, men det var også det sidste, for derefter standsede den bare, når der var noget, mennesker eller pakker. Landskabet bredte sig ud, og Morten kunne se en meget stor sø, og Augusta fortalte ham, hvad den hed, og han tænkte på, at det sikkert var dér, åen løb ud. Det var blevet varmt igen, de sad i højre side, og solen skinnede ind gennem de lange vinduer. Augusta havde sin beigefarvede frakke på med de kalvebrune kunstknapper fra Thorkild Hansen og en hat af flettet og blåmalet strå med en nål stukket igennem. Frakken hang i en pose fra Hvasco og var nyrenset, da hun tog den på om morgenen. Det var hendes sommerfrakke. Moderen stod på trappetrinet og vinkede til dem, da de gik ned ad vejen med kufferten, som Augusta bar. Morten havde sin skoletaske med, det var en brun rumpedasker, som han bar ned langs siden efter at have stukket hovedet ind under den lange skulderrem. Deres madpakker lå i den, og det var muligt, at de fik en sodavand, når de skulle spise, fordi det var første dag og de var alene. Tasken lå oppe i nettet, hvor der var skygge. Alligevel blev der efterhånden så varmt i bussen, at smørret sikkert smeltede og gjorde papiret vådt, inden de fik pakket ud. Der var også to bananer. Måske blev de brune.

I en landsby holdt de uden for en skole, hvor børnene løb og legede på den lille plads foran bygningen. Læreren kom ud og fløjtede i en fløjte, mens han stod på trappetrinet. Børnene stillede ikke op, før de gik ind. De gik bare ind og blev tavse, mens de passerede forbi læreren, der stadig stod i døren. Det var anderledes end derhjemme, hvor klokken ringede, og de stillede op klassevis både i den lille og den store gård og gårdvagten patruljerede frem og tilbage langs rækkerne, indtil de var helt stille, og tit slog drengene, hvis de ikke stod ordentligt eller blev ved med at snakke. Morten prøvede altid at stå stille, men en gang imellem var der nogen, der skubbede med vilje, så man røg ud af rækken, og det så ud, som om man ikke stod ordentligt. Der var en i klassen, som slog dem alle sammen, men der var ingen af lærerne, der havde slået Morten endnu, så han havde været heldig.

De kom ind i en skov, og bussen standsede. Da den kørte igen, drejede den til venstre, og der var grantræer og fyrretræer på begge sider af vejen. Før de nåede skoven, havde han kigget indad mod land, altså væk fra søen, og der lå en meget høj bakke med træer forneden. Nu var det hele grønt og skyggefuldt, og han mærkede, at sweateren klistrede i halsen og på ryggen, men der var ikke noget at se på Augusta (som allerede på stationen havde knappet hans frakke op), så han sagde ikke noget, men lyttede til fuglene uden for bussen, hvis sang blev højere, hver gang den standsede og chaufføren lukkede døren op. Han kiggede også på Augustas hænder, der lå helt afslappet i skødet foran hende på frakken og var kantede og havde tykke led yderst, fordi hun havde haft bullenskab. Det var splinter, fortalte hun, der var kommet op i fingrene, når hun arbejdede, f.eks. når hun skurede gulve, og så blev de ikke behandlet eller kom ordentlig ud, og så gik der betændelse i såret. Engang var hendes negl blevet hevet af, fordi der havde været bullenskab i fingeren, men det virkede ikke så slemt, fordi Augusta var den eneste, Morten kendte, der kaldte betændelse for bullenskab, og det var hyggeligt. Hendes hænder holdt i hvert fald aldrig hårdt på ham, selv om hun havde slået ham en gang imellem, når han havde været uartig og fortjent det. Han var selvfølgelig bange for hende, når hun blev rasende, men mest fordi det var så sjældent, og han godt vidste, han var rædselsfuld, men også fordi hun fortrød det, næsten inden hun var kommet i gang, og gav ham noget bagefter, som han ellers ikke ville have fået. Nu puttede hun altid fingrene i varmt sæbevand for at undgå bullenskaben og fik den derfor heller ikke. Hun satte en gryde med vand og sæbespåner over gassen og stak fingeren ned i den (hvis der havde været en splint, eller hun have fået noget op under neglen), og så holdt hun den nede i vandet, til hun ikke kunne tåle det længere, men selv når det gjorde allermest ondt, og vandet faktisk kogte, stak hun gang på gang fingeren ned i det igen uden at sige noget. Morten havde prøvet det selv, og det var mere, som om smerten sad i munden end i fingeren, det smagte hårdt og blåt, og det var, som om bunden af gryden pressede sig op mod fingeren og tvang den ud af vandet, ville skubbe den fra sig.

Bussen havde standset to gange, siden de drejede af fra den store vej, og nu lavede chaufføren et ansigt i spejlet til Augusta og sagde, at det var nu, de skulle af. Hun rejste sig op, og de andre passagerer kiggede på hende, mens hun tog kufferten ned fra det sæde, hvor hun havde stillet den. Hun smilede halvvejs rundt, da hun vendte sig og begyndte at gå frem. Hun ville have taget Morten i hånden, men han stod med sin rumpedasker og stak hovedet ind under remmen, og hun havde også kufferten, og bilen var allerede standset. Chaufføren lagde hånden om grebet til døren og trak i den, så der blev åbent ud til, og de kunne høre fuglene tydeligere igen og lyden af motoren, der sagde duk duk ganske langsomt, mens gearstangen vibrerede inde i vognen. Der stod en kone i vejkanten, og før de kunne stige af, langede chaufføren en pakke ud til hende, som hun kiggede på og sagde tak for på en høj måde og lo. De stod et øjeblik i græsset ved grøftekanten og så sig omkring. Der lugtede godt af blomster, og der var også kommet en lille smule vind, som de ikke mærkede, men kunne høre oppe i træerne. Konen med pakken var begyndt at gå, men Augusta gjorde tegn til Morten og fulgte efter hende. Hun nåede op på siden af hende, og konen standsede og stod med pakken under armen og så på Augusta, der havde hat på.

Bussen satte i gang igen, og da den kørte forbi Morten, var bogstaverne på den rødmalede streg på midten lige ud for hans ansigt, men han kunne ikke læse så meget, at han vidste helt rigtig, hvad der stod. Hjulene var meget store, og da bagenden af bussen var ud for ham, så han udstødningsrøret, der vibrerede ganske svagt og sendte en blå sky fra sig, da chaufføren trådte på speederen, efter at vognen var kommet i andet gear, og det lugtede meget sødt og godt og var bare en lille smule varmere end alt det, der var rundt om ham ellers. Han kiggede efter Augusta og hørte, at hun spurgte konen om, hvor Jens Ewald Andersen boede. Konen forklarede det og pegede tilbage ad vejen. Hist og her lå der huse mellem træerne, og der var også veje med skilte på, der forsvandt ind i buskadset, hvor sollyset vippede op og ned mellem bladene, og der nogen steder var meget skygge. Morten så noget sort bevæge sig langsomt i græsset. Han holdt med hånden om rumpedaskeren og bøjede sig frem. Det var et sort dyr med en lang, slimet krop og to følehorn længst fremme og et lille hul i siden, hvor der ligesom lå lidt spyt. Han kendte ikke en skovsnegl, men vidste alligevel, det var sådan en, fordi han havde hørt om dem. Han ville gerne have råbt på Augusta med det samme, men konen var der endnu. Han ventede, til Augusta kom tilbage, så råbte han på hende med sin høje stemme og sagde, at hun skulle komme og se. De kiggede begge to ned på dyret, der bevægede sig langsomt frem i det høje græs. Hun fortalte ham, at det var en skovsnegl, og han sagde, at det vidste han godt, og da hun tog ham i hånden, for at de skulle gå hen til Jens Ewald Andersen og hente nøglen til det hus, de skulle bo i, og spørge om, hvor det helt nøjagtigt lå, stak han foden med sandalen og den grå strømpe frem mod sneglen og kom til at røre ved dens ene følehorn, så den trak dem begge to til sig og lå ganske stille, en lille smule sammenkrøben. Augusta sagde til ham, at det skulle han ikke. Så hankede hun op i kufferten, og de begyndte at gå tilbage ad vejen, men han vendte sig om en gang og kiggede efter dyret, som ikke længere var til at se i det høje græs.

2

Huset lå et lille stykke nede ad vejen til højre. Det var et træhus med en dobbelt glasdør foran og græs på taget. Man gik ned langs med træerne, der ikke var særlig høje og stod på hver sin side af en grøft, og drejede så ind. Foran huset lå en eng, eller det var måske snarere et stykke græs, men ikke en græsplæne, for der groede vilde blomster. Stod man med ryggen mod døren og huset, kunne hele grunden ses. Den var firkantet og sluttede med nogle elletræer og en grøft. På den anden side hegnet var de i gang med at bygge et nyt hus. Men det mest mærkelige var græsset på taget.

Tagrygningen lå ikke ret højt, til gengæld var taget bredt. Skorstenen sad i venstre side, når man stod foran huset og kiggede op. Midt i græsset på taget groede også blomster. De var blå og havde en tyk stilk, og Augusta sagde, de hed sankthansurt. Det var meget underligt, at der groede græs på taget. Så snart de havde åbnet dørene med nøglen fra Jens Ewald Andersen og havde kigget ind i køjerummet ved siden af køkkenet, hvor de skulle bo, og havde set de andre køjesenge (der var seks i alt), gik Morten ud bagved, hvor havemøblerne stod op ad væggen, og når han kravlede op på dem og derfra videre over brændeskuret, kunne han komme helt op på taget, hvor græstørvene var groet sammen til et helt tæppe, og der stod flere slags blomster foruden sankthansurt. Der var blåklokke og engelskgræs og hjertegræs og et par mælkebøtter. Han satte sig ved siden af skorstenen og lænede sig op ad den. En fugl kom flyvende, men slog af, da den så ham sidde ved siden af skorstenen. Måske ville den have sat sig på skorstenen, men nu fløj den over i et piletræ og begyndte at synge. Græstaget var en verden for sig. Det var lige så uforklarligt som åen. Hvem havde fundet på, at man også skulle have en eng oven på taget? Der var eng på alle sider, og så var der et hus, og oven på det havde man plantet blomster, og måske nogen af dem oven i købet havde sået sig selv. Han tænkte over åen, som løb igennem byen og derfor havde været mærkeligere, end hvis den bare løb igennem landskabet. Den var stødt sammen med noget af det, mennesker havde lavet. De byggede hus rundt omkring den og en bro hen over den, hvis det var nødvendigt. Men det var alligevel dem, der tog hensyn til åen. Åen kom løbende, og den havde været der længe før byen. Så kom menneskene og byggede byen, og åen var der stadig væk og blev ved med at løbe og løbe og løbe. Den var ikke lavet. Taget var lavet, det var noget, mennesker havde fundet på, at det kunne være kønt eller spændende at have et tag hvor ting og sager groede. Morten vidste ikke rigtig, hvordan han skulle få de tanker til at passe sammen, og han rynkede panden og stirrede på fuglen, hvis bryst hævede og sænkede sig og lyste gyldent, mens den åbnede næbbet og lod en lang serie triller strømme ud. Han følte det måske som noget farligt eller i hvert fald ophidsende, at der fandtes ting i verden, som altid havde været der, og så nogen, menneskene ligesom legede med. Det var en leg at have et tag med græs. Måske gjorde det også nytte på en eller anden måde. Det holdt på taget. Men hvis det regnede, måtte tørvene blive meget våde og tunge. Det var i hvert fald komisk på et sommerhus. Han lagde hånden ned på mosset og følte det elastisk og blødt under fingrene. Fuglen sang stadig væk i piletræet. Han begyndte at forstå trillerne. De lød på en bestemt måde, startede først kraftigt og ebbede så ud i en faldende rytme. Sluttede til sidst med en lang tone. Didididididiiiiiiii.

Ovre hos Jens Ewald Andersen havde Morten stået i baggrunden og set på det hele. Der lugtede på en særlig måde i huset, måske var det, fordi hønsegården lå lige udenfor. Eller også var det, fordi der var komfur i køkkenet, et rigtig sort et med ringe og ild i. Jens Ewald Andersen gik i skjorteærmer og røg på en cerut, som han ikke tog ud af munden, mens han snakkede. Han havde brune seler, og hans skjorte var lysebrun. Den havde næsten samme farve som Augustas frakke. Konen var ude i køkkenet og kom ikke ind, mens de snakkede. Jens Ewald Andersen spurgte mest Augusta om, hvem de var, og hun fortalte, at Mortens far og mor havde lejet huset på Elmevej, og nu var hun og Morten kommet for at lukke det op og få det i orden til familien. Pigerne var i England, så de kom først senere, men skoleinspektøren og fru Parshøj ville cykle op. Manden med nøglen havde leet, da Augusta fortalte det, men hun så bare alvorlig ud og forklarede, at det ville de gerne. Men de skulle jo have kørt med mig, sagde hr. Ewald Rasmussen. Han talte på en sjov stødende måde. Han var chauffør og kørte lillebil. Han fortalte Augusta, at det var ham, der kørte de fleste mennesker op, når de skulle i sommerhus fra København. Jamen, hr. og fru Parshøj kunne nu godt lide at cykle. Han trak på skuldrene, og da de gik ud, spurgte han, hvad så med bagagen? Ja, den kom med toget. Så skulle den måske gå herud? Næh, mente Augusta, hr. og fru Parshøj ville nok cykle ind til byen og ordne det med rutebilen. Eller også kom der en fragtmand. Hun vidste det ikke rigtig, men i hvert fald kom de først om tre dage. Jens Ewald Rasmussen rystede på hovedet, men han grinede samtidig, og cerutten sad imellem hans tænder, der var gule foran. De fik nøglen og gik ned ad vejen, og Augusta bar deres kuffert, og den trak hende lidt ned i den ene side. Morten havde rumpedaskeren, og en gang imellem bøjede han sig ned og trak strømperne op, fordi hans plusfours gled ned og skubbede til dem. Det var ikke sundt at have for stramme elastikker i bukserne. Heller ikke i strømperne. Det standsede blodomløbet, og det var lige så farligt, som hvis man frøs eller bare havde kolde fødder. Det sære var, at man godt kunne have kolde fødder, selv om strømperne var meget tykke. Det var nemt at komme til at svede om fødderne, når strømperne var så tykke, og hvis man så ikke blev ved med at svede, f.eks. hvis man sad stille, eller det blev hen under aften, eller temperaturen faldt, kunne fødderne nemt blive meget kolde. Men våde fødder var det værste.

Morten mærkede den samme varme som ved bussens udstødningsrør, men lugten var anderledes, og så så han, at der kom røg ud af skorstenen. Oven på skorstenen var der et låg, og så var der fire huller, et til hver side, og røgen kom ud af to af dem, fordi der var en svag brise, men så forsvandt den igen et øjeblik, som om den blev suget ned i skorstenen igen. Lidt efter pulsede den frem igen, og da han fik noget i halsen, kom han til at hoste. Han rejste sig op og sank lidt i med sandalerne. Så støttede han sig til skorstenen, og røgen kom ud i højde med hans mave. Det var første gang han stod på et tag med græs og var højere end en skorsten, der kom røg ud af. Egentlig var det mærkeligt, at Augusta fyrede, men måske var det bare for at lave sjov med ham. Hun kom frem og stod neden under ham og kiggede op til ham. Hun stod på græsset foran de to åbne døre, og hun havde taget sin hat og frakken af og var i en blåternet kjole med et ternet forklæde. Hun skyggede med hånden for øjnene og smilede. Hvem er det, der tramper på mit tag? spurgte hun. Han vinkede ned til hende og lo. Der gror græs heroppe, sagde han. Men hvorfor har du tændt ild i kakkelovnen? Augusta sagde, at der lå noget gammelt papir i køkkenet, som hun brændte for at rydde op. Men nu skulle de spise, hun havde taget maden frem og sat den på en tallerken, og hvis han ville se spritapparatet, måtte han komme ned. Han kunne få et æg, og i hvert fald ville hun have kaffe efter maden. Han spurgte, om den var smeltet, men hun sagde kun lidt, og så gik han tilbage over græstaget og kravlede ned på brændeskuret. Augusta var gået rundt om huset og tog imod ham, da han satte fødderne ned på havestolen, og de fulgtes ad rundt om hjørnet og gik ind gennem døren til køkkenet. Det var en halvdør, som kunne stå åben foroven, hvis det var godt vejr, og udenfor på et lille dæksel stod en slagpumpe, han kaldte den bare en pumpe, men Augusta sagde, den hed det andet. I selve køkkenet lugtede der af fernis ligsom i resten af huset. Alle væggene var af træ og ferniserede, og de var fulde af knaster, der en gang imellem svedte, eller måske var de fedtede, fordi fernissen var sværere at smøre jævnt på, end hvor væggen var helt flad. Der var to spritapparater, og Augusta havde allerede pumpet en spand fuld af vand, og der stod en kedel parat, men hun havde ventet med at tænde for spritapparatet, fordi hun vidste, at han sikkert ville synes, det var spændende at se, hvordan man gjorde. Hjemme havde de gas, og han kunne godt lide at lege med gastænderne, der sagde klik og gnistrede, men han måtte ikke bruge dem for meget, så blev stenen slidt op. Augusta havde fået en ny gastænder i julegave. Den var med batteri og havde en lille glødetråd forneden, som lyste, når man trykkede på knappen. Den gnistrede ikke som de andre tændere, men den virkede og var ret smart, fordi den glødede, så man kunne se det. Hun havde fået den i julegave af hr. og fru Parshøj og var glad for den, men en gang imellem skulle den jo have nyt batteri. De andre tændere skulle også have ny stift, de var bare billigere og blev hurtigere slidt op.

Morten så på Augusta, mens hun tændte for spritapparatet. Først tog hun en lille metaldims med en meget tynd spids, som hun pirkede ind i det sorte brændehoved på apparatet med. Det var helt sodet til, men apparatet så ellers pænt ud, fordi det var blåt og havde en blank beholder foran, hvor der sad en knop og en stang til at pumpe med. Hun tog den grønne halvflaske med kogesprit og hældte op i en lille skål under det sted, hvor de rigtige flammer skulle komme ud. Så strøg hun en tændstik, og der begyndte at lugte af varm sprit i køkkenet. Flammen snoede sig op om det sodede hoved. Den svingede først lidt til den ene side så til den anden ligesom røgen fra skorstenen, men så brændte den jævnt, og metallet begyndte at blive varmt. Augusta lagde den afbrændte tændstik i en blikskål, så tog hun fat med højre hånd om pumpeknappen og støttede hele apparatet med venstre. Hun begyndte at pumpe. Morten gik lidt nærmere for at se rigtig, hvordan det foregik. Augusta pumpede først langsomt, så hurtigere og hurtigere. Han mærkede, at beholderen på en eller anden måde indeni gjorde modstand. Han ville meget gerne prøve selv, særlig da han så, at der begyndte at komme rigtige flammer ud af de mange små huller i brænderen. Augusta pumpede nu meget hurtigt, men satte lidt efter tempoet ned. Han spurgte hende, om han ikke måtte prøve, men hun sagde, at det faktisk ikke var nødvendigt at pumpe mere. De små lyseblå flammer i den lille skål var gået ud og spritapparatet hvæsede med en regelmæssig lyd. Men hun lod ham alligevel prøve og sagde bare lidt, og han mærkede varmen fra flammerne og den særlige modstand, der var blød og eftergivende, men alligevel hård, når han trykkede ind og det lille, meget fine klik, der lød, når trykknappen til sidst i slaget kom i berøring med messingbeholderen. Augusta stod parat med kedlen, og da han havde pumpet fem gange, sagde hun, at nu skulle vandet over, ellers kom der for meget tryk på, og han kunne også selv mærke, at det snart ikke var muligt at presse stangen ind længere.

Han ville ikke have noget æg, så hun tog den blå kaffedåse op af håndtasken og åbnede den, og der stod en halv Richs ved siden af et kvart pund kaffe. Ingen af pakkerne var lukket op, og hun sagde, at de kunne gå ind og spise, mens vandet blev varmt, så ville hun lave kaffe bagefter. Først da de sad inde ved bordet, kom han i tanker om, at de skulle have haft sodavand til maden efter aftalen, men da han sagde det, sagde Augusta, at de kunne få en senere, når de gik en tur. Så skulle de altså både have en sodavand og en is. Han kiggede over på hende og sagde det, og hun sagde, at så blev det kun en lille is, men Morten sagde, at den mindst skulle koste femten øre, for i virkeligheden skulle den koste femogtyve øre, men så sagde hun, at han ikke måtte være rigtig klog. Han kunne få en til fem øre! De blev ved med at snakke om det længe. Han fandt ud af, at han hellere ville have en Chabeso, der var mere i de høje, mørke flasker end i de almindelige sodavand, og selv om han havde lyst til både Sportsvand og Hindbærbrus, så var der noget ved Chabesoen, der passede til vejret. Der lugtede måske også i skoven en lille smule af Chabeso, eller også var det en fornemmelse inden i munden eller næsen, fordi solen skinnede, og der i hvert fald lugtede anderledes end derhjemme, hvor alle blomsterne var plantede og træerne var frugttræer og der var grus i gangene.

Smørret på brødet var ikke ret meget smeltet, men man kunne godt mærke, at brødet var lidt varmt og bare en lille smule tørt. Han blev tørstig, mens han spiste det, og så fandt de ud af, at der selvfølgelig var vand i pumpen, og det måtte være koldt og godt, selv om det ikke var så sundt som mælk, men den havde de ikke bestilt endnu. Sammen gik de ud til brønden, og vandet på spritapparatet var lige ved at koge. Nu var der både taget og spritapparatet og brønden, og senere var der is og sodavand. På bordet stod emaljerede bliktallerkener og krus. Det havde de heller ikke derhjemme. Han prøvede at holde det sammen med åen, men da han fik lov til at betjene pumpen, glemte han det og sled hårdt, mens Augusta holdt den emaljerede servantekande under, og vandet kom frem i gylp og skvæt, så noget af det løb over og de begge to måtte hoppe et skridt tilbage for ikke at få våde fødder. Det stænkede op fra dækslet, og Morten mærkede, at vandet ramte uldstrømperne og lidt efter sank igennem som små, kolde pletter. Vandet var brunt og lugtede en lille smule, men det var meget koldt, og da de sad og drak af det ved bordet, kunne han mærke jernet både i kruset og vandet. Begge dele slog mod tænderne og tungen, men det var ikke ubehageligt, det var mere som en slags fortrolighed, noget han huskede fra drømme, eller mere fra det øjeblik lige når han vågnede efter en drøm, og der var en bestemt smag på tungen, der både hørte til drømmen (som var forbi) og til den fortsættelse, han oplevede med åbne øjne, men som alligevel ikke var rigtig vågen.

Augusta havde taget den blå kaffekande med ind, og mens hun drak lyttede han til to lyde. Den ene kom fra hendes læber, den anden fra en flue, som hele tiden bumsede mod de små ruder, fløj tilbage, tog tilløb, busede på, bumsede ind og snurrede fornærmet. Kaffen var varm, og Augusta pustede på den næsten i samme øjeblik, som hun drak. Det gav to forskellige lyde. Først en pusten og så en svag slubren. Der var altså tre lyde. Lidt efter hørte han fuglen udefra og spurgte hende, hvad det var for en. Hun så op og sad med kaffekoppen i hånden og lyttede. Hun sagde, at hun ikke vidste det. Han måtte hellere spørge sin fader. Skoleinspektøren vidste det sikkert. Augusta kaldte ham altid Parshøj, hun sagde kun hr., når der var fremmede til stede, og skoleinspektøren, når der var noget, han skulle klare. Hun efterlignede fuglens lyd. Dididididiiiiii. Han tænkte på hendes pung, der var brun og firkantet og havde et spænde foran, hvor man skulle trykke ned, så kunne klappen frigøres og pungen åbnes. Der var flere rum i den, et i midten med en ekstra klemme, der kunne vippes op og i, og i det rum lå sedlerne. Men ellers var der mønter i det ene og måske billetter i det andet. Deres grønne billetter fra bussen og de brune fra toget havde Augusta lagt derned. Men deres tyveøres ligeud-billetter fra sporvognen havde hun krøllet sammen og smidt i papirkurven, da de købte deres togbilletter på hovedbanen i København. Hele vejen ind havde de stået hos vognstyreren, det var dér, man stillede bagagen, og Augusta havde haft pungen fremme flere gange på turen, og han havde set, at der var både tokroner og enkroner og en halvtredsøre i den. Sedlerne regnede han ikke med, de var til noget andet, men selv en kobberfemøre kunne man få meget for: en is i muslingeskal, en negerbolle, en slikkepind med dameskrå, en kanelstang, et stykke overskårent, en lykkepose med vaffelsmuld, fem gummimænd.

Lidt efter sagde hun, at han ikke behøvede at tage frakken på, når de skulle ud at gå. Hun troede ikke, det var nødvendigt. Kakkelovnen var gået ud, men det havde jo også bare været noget papir, så de kunne i og for sig godt gå med det samme, der var så lidt opvask. Han sad på bænken og stirrede hen over bordet og ud på græsset, hvor sollyset ligesom dækkede det hele, og selv skyggerne var gennemlyste. Sweateren kløede lidt i halsen, og han førte en hånd ind under den og kløede sig. Han mærkede pulsen slå mod forsiden af fingrene og huskede doktoren, der havde siddet på sengekanten med sit lommeur, da han vågnede og svedte og ikke vidste, hvor han var. Men han var ikke syg nu, så han rejste sig op og gik hen over det ferniserede gulv og løb ud.

En hugorm i solen (Læseprøve)

Klaus Rifbjerg

Forside: Lotte Bruun Rasmussen

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20247-2

© Klaus Rifbjerg & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk