Kim Fupz Aakeson

Læseren

Roman

(Læseprøve)

Gyldendal

1

Drengen ligger på sengen uden at røre sig. Han har set filmen for anden gang, han slukker fjernsynet med remoten. På gulvet ligger hans gummisko, han skal heller ikke på gaden i dag. Han hører nogen komme op ad trapperne, åbne døre ind til de andre værelser, gå forbi hans og ud i køkkenet. Han venter, før eller senere måtte det jo ske. Så går døren op. Det er flere år siden han sidst har set nogen i øjnene. Han ser lige forbi manden der står i døråbningen.

Harry Juul bryder sig ikke om at vente. Det er april, vejret er hverken det ene eller det andet, og han står på trappestenen foran sin brors hus i Vanløse. Habitjakken er en anelse for lang på ærmerne, han er en lille mand og fylder 54 om mindre end to måneder. Han er rødsprængt i en bræmme hen over kinder og næse. Han skifter ben, stryger og glatter på sit gennemfriserede hår, den lave hårgrænse spidser til i midten og får ham til at ligne en djævel. Han klør et øre, hoster, tager pludselig et par dybe indåndinger, trommer en rytme mod låret, rasler med sine piller i højre bukselomme, mærker sølvmønten i den venstre og glatter på håret igen.

Harry Juul er tryllekunstner. Eller magiker som han plejer at svare, når nogen spørger.

Han spytter nikotintyggegummiet ud og tænder formiddagens tredje Prince 100. Harry bryder sig ikke om tyggegummi og er ligeglad med lægen og alle hans formaninger. Han ser sig omkring i forhaven, og tænker at nogen burde gøre noget ved den, før der skal sælges. Selv interesserer han sig ikke det mindste for havearbejde og bliver næsten irriteret ved tanken om at have jord under neglene. Han glatter igen, mærker efter i nakken og puster luft ud gennem næsen.

Ejendomsmæglerens italienske bil drejer om hjørnet og glider lydløst ind til kantstenen. Harry kaster et blik på sin egen udtjente Volvo stationcar, der holder parkeret i indkørslen, hans turnébil med de store Anders Andbogstaver på siderne. Onkel Harry. Og lidt stjernestøv ned langs bagskærmen.

„Hejsa!“ Nu vinker en ung mand i kortærmet skjorte og bipper sin bil. Den svarer med alle fire blinklys, han drejer omkring og springer adræt ind gennem havelågen.

„Det må du søreme undskylde,“ siger han og får det til at lyde som en detalje. „Men jeg havde en ting på Frederiksberg, der trak lidt ud.“

Harry Juul ser på de korte ærmer og de brune arme. Han har ventet på den unge mand i tyve minutter.

„Henning Lyngbæk.“ Han rækker hånden frem.

„Ja.“ Harry nikker surt og slukker sin cigaret.

„Yep,“ siger Henning og gnider håndfladerne mod hinanden og kigger op på huset. „Men lad os se på sagerne … jeg kan forstå at du har arvet din bror?“

„Ja,“ siger Harry og nævner ikke sin mor. Han ser på de to nøgler advokaten har sendt ham. Han har ikke været indenfor endnu, han har ikke haft lyst.

„Men så må jeg da kondolere,“ siger Henning og holder op med at smile et øjeblik.

„Ellers mange tak,“ siger Harry. Han skæver ned på messingskiltet og navnet. „Vi er ikke særlig familiære i vores familie.“

Henning rømmer sig og kigger på forhaven og siger: „Ja, forhave …“

Harry bakser lidt med låsen og får den op. Han overvinder sit ubehag og går foran ind i huset.

„Ja, lad os gå indenfor,“ siger den anden.

Det er over otte år siden han sidst har været her, men han husker lugten, da den slår ham i møde, mad, aftershave, den er ikke ubehagelig. Otte år og alting er uændret indenfor, kobberstik af gamle skibe, løberen, tapetet og klokkestrengen. Den lille konsol med løvefødderne. Harry mener ikke noget om boligindretning, han genkender bare det hele.

Og han tænker på sig selv med munden fuld af blod, på vej ud ad hoveddøren, videre ned ad havegangen, med Nils efter sig, galende i vilden sky. Røvhul, din forpulede skiderik, din satans lille forpulede lortepik.

„Og du vil ikke bo her,“ siger Henning Lyngbæk og klemmer sig med ind.

„Nej.“ Harry var faldet i staver foran udvalget af døre, til køkkenet, til stuen, til det lille toilet. På højre hånd fører trappen op til førstesalen.

„Her har vi altså så entréen,“ siger Henning og nikker bag ham. „Og det dér er vel trappen op til førstesalen.“

Harry svarer ikke.

Det var en opvakt elev på Det Tekniske Selskabs skole i Julius Thomsensgade, der tilbage i starten af halvtredserne åbnede verden for Harry. Hans far var både pedel og forpagtede marketenderiet, og han hang ofte rundt omkring, tiggede pålægschokolade af smørrebrødspigerne, spidsede blyanter i papirudsalget og rendte ærinder.

„Kender du denne her?“ spurgte eleven ham og trak i begge ender af et stykke snor, slog en løkke omkring en blyant, viste at knuden var ubrydelig, lod Harry holde blyanten og hev så i begge ender og trak snoren fri. Harry stod målløs og forstod ingenting. Han havde lige set knuden med sine egne øjne, en tydelig og ordentlig knude, og øjeblikket efter hang snoren og dinglede løst i elevens hånd, og han selv stod tilbage med blyanten.

„Må jeg se det igen?“ spurgte han, da han var kommet sig.

Det måtte han gerne. Og igen. Og igen. Harry plagede livet af eleven indtil han havde vist ham hemmeligheden. Og de andre rebtricks han kunne. Så øvede Harry dem igennem, han brugte timer under lampen ved sin seng, blev ved indtil de sad i fingrene og kunne vises frem.

„Jatak, Harry,“ sagde hans forældre, da den første begejstring lagde sig og gæsterne havde fået anstrengte smil på.

Harry sagde: „Jeg kan flere.“

„Ja,“ sagde Nils og stillede sig tættere på storebror. „Han kan flere.“

„Det ved vi,“ sagde mor. „Men vi vil ikke se flere, du hørte hvad far sagde.“

„Jeg kan den kaukasiske knude,“ sagde Harry og nød lyden af så fremmed og mærkeligt et navn.

„Slut,“ sagde hans far med den alvorlige stemme.

Men Harry Juul var først lige begyndt. Han ville nemlig være magiker.

Henning Lyngbæk nikker, da de løber sammen i køkkenet.

„Det skal vi nok få solgt,“ siger han.

„Tvivler ikke,“ siger Harry og ser op på hylderne med pakker og poser. Han kommer til at tænke på den knirkende fornemmelse af kartoffelmel.

„Og der er fuld kælder?“

Harry gør et kast med hovedet i retning af kældertrappen og slukker cigaretten i vasken.

„Lad os lige løbe den igennem før vi går ovenpå,“ siger Henning og ser professionelt på trappeskakten.

Harry siger: „Gør du det.“

„Yep,“ siger Henning, tager et par hurtige skridt, slår døren op og banker hovedet mod den lave overligger.

„Og pas på hovedet,“ siger Harry og går ud i entréen igen.

Ovenpå ligger klubværelserne, Nils lejede dyrt og sort ud til studerende, der ligger fire værelser a fjorten kvadratmeter på rad og række, køkken for enden af den mørke gang med skråvæg hele vejen. Advokaten har sagt at det er ordnet med lejerne, de er ude alle fire.

Harry vil helst ned igen, men åbner den første dør, sengen, stolen og det lave bord står tilbage i det nøgne rum. Nils kaldte altid sine værelser møblerede. En eller anden har skrevet en afskedshilsen på væggen med en tusch. HÆNGERØV står der.

Han lukker døren. Og åbner den næste, lukker, åbner den næste igen og lukker. Han springer det sidste værelse over, går helt ned og glor på køkkenet. Det er som han husker det, et lille muggent køleskab og to elplader. Lejerne har raget det meste af køkkentøjet med sig, der er kun en gryde uden hanke tilbage. Harry tænder dagens fjerde cigaret.

Henning Lyngbæk råber nedefra: „Den er fin og tør.“

Harry kigger op og tænker på hvordan det nu er med lemmen til loftet. Han går tilbage og åbner døren til det sidste værelse. Dér boede han dengang, i månederne efter sin skilsmisse fra Merete.

Et par gummisko på gulvet, et kulørt blad på en lille skæv kasse, to tomme sodavandsflasker på bordet, en tallerken der har været spist af, et lille fjernsyn med indbygget video og en masse film. Harry ser op på loftlemmen. Og på gardinerne, der er trukket for. Og først nu springer hans koleriske hjerte et slag over. På sengen ligger en spinkel dreng og glor, ikke på ham, forbi ham, ud i luften.

„For satan da!“ siger Harry og går hen til gardinerne og river dem fra, som om det vil hjælpe ham med at kaste lys over alting. „Du har fandme fået besked på at flytte!“

„Ja,“ siger drengen, stadig med det samme, fjerne blik.

„Hvad fanden mener du med ja,“ siger Harry og går hen til bordet, smider videokassetter oven på hinanden, lægger dem op på fjernsynet, hiver stikket ud og løfter fjernsynet. Så sætter han det ned igen. „Det ser ikke ud til at det er sevet ind?“

„Jeg havde ikke nogen steder at tage hen,“ siger drengen. Han lyder flov eller ulykkelig over det hele.

„Du kommer sgu til at finde dig et eller andet lige nu,“ siger Harry og asker på tallerknen. „Det kan jeg kraftedeme godt sige dig.“

„Jeg havde håbet, at jeg måske ville få lov til at blive boende,“ siger drengen. „Nogen skal jo bo her.“

„Der er bare afgang,“ siger Harry og lægger først nu mærke til hvor mærkelig han ser ud, drengen. Han må være omkring femten, på en måde ældre, på en måde ikke, der er noget ufærdigt over hans ansigt. Han har stift hår der stritter lige frem og så er der næsen. Den er enorm.

Hold kæft hvor ser han ud, tænker Harry og opdager at de nu stirrer på hinanden, de er alt for lyseblå og vandige, drengens øjne, næsten som om han ikke har noget blik. Harry går et skridt tilbage.

Drengen siger: „Jeg ved det godt.“ Og kigger væk.

„Hvad?“ Harry løfter sine øjenbryn og har pludselig lyst til at sætte sig, men gør det ikke.

„Jeg ved godt hvordan jeg ser ud … min næse og det.“

Et forvirret øjeblik, indtil Harry tænker at når man render rundt med det ansigt, er det nok ikke så svært at regne ud hvad der løber gennem hovedet på folk.

„Det var ikke dit udseende jeg tænkte på,“ lyver Harry. Han går hen til vinduet, egentlig er han ligeglad hvad knægten tror eller ikke tror, han skal bare ud og det skal gå stærkt.

Drengen siger: „Jo det var.“

„Javel ja,“ siger Harry og åbner et vindue, han bryder sig ikke om luften i det lille rum.

„Jeg kan se det,“ siger drengen.

„Hvaffornoget?“

„Jeg kan se hvad I tænker.“

„Ja, for fanden,“ siger Harry og asker ud ad vinduet. „Og jeg er Batman.“

Drengen siger ikke mere, men på en stædig måde der irriterer Harry. Han vender sig og ser på ham. Sengen er den samme som dengang, Nils har vel været for nærig til at brænde den.

„Så må du jo kunne fortælle mig hvad jeg tænker på nu.“ Drengen kigger på sine hænder, nulrer noget usynligt mellem tommel- og pegefinger.

„Kom,“ siger Harry og slikker sine læber. „Hvad tænker jeg på?“

Drengen løfter blikket.

„Kom nu,“ Harry, glipper med øjnene og rækker ud for at få en hånd på væggen. „Kom, lille mand.“

Drengen kigger ned og svarer ikke. Harry fnyser og går mod døren. Han forstår ikke at han slingrer og skal koncentrere sig om at flytte sine ben.

„Du tænker på, at det var her din bror opdagede dig med hans kone.“

Nogen kører ned langs Harry Juuls rygrad med en lillefingernegl og slutter af med at tage et koldt greb om hans nosser. Han har aldrig fortalt en levende sjæl om episoden. Og Nils er helt sikkert gået lige så stille med dørene.

„Undskyld,“ siger drengen og gemmer ansigtet i to små hænder.

Harry Juul vender sig. Han hører ejendomsmægleren komme op ad trappen og synes det lyder som om nogen slår på en tromme.

2

Kontoret ligger på førstesalen i baghuset, nogenlunde pæn ejendom på Frederikssundsvej. Bogstaverne i SHOW-TIME er skrevet med farvede prikker, der er et stort skilt nede i gården og et mindre ude på gangen. Christian Høgsbro sidder ved et rodet skrivebord, foran en opslagstavle med billeder, sorthvide, farver, signerede pressebilleder og hurtige polaroider, damer i pailletter og med gstrenge og kvaster på bryster, en smilende mand i kjole og hvidt hiver en buket op af sin høje hat, to dværge spiller på ukuleler, en neger med lædermanchetter sluger brændende pinde, en knivkaster, kakaduer på stativer i rustfrit stål, et enkelt af ham selv, der trykker Danny Kayes hånd i Tivoli, og flere damer, masser af damer uden tøj på.

Christian er nybarberet og lugter godt. Han matcher i brune og beige nuancer og har ordnet håret, så det fylder mest. Han rækker ud efter sin astmapumpe og trækker Ventoline ned til sine bronkier. Han har været stakåndet hele dagen.

„Jeg kan ikke synge, jeg kan ikke trylle, og jeg er ikke pæn nok til at smide tøjet.“ Sådan plejer han at sige. „Men det har jeg folk til.“

Showtime er hans andet bookingbureau, han lukkede det første af skattetekniske årsager. Nu er Ingrid Høgsbro den officielle ejer, hun er et rent papir og ejer osse bilen og deres villa ved Damhussøen med indbo. Hun bestemmer ikke noget, hun passer regnskaber, moms og telefonen.

„Ja, men det siger vi så …“

Han kan høre hende gennem den åbne dør ud til det lille forkontor, og han har selv alt andet end regnskaber i hovedet.

Hun ville strippe og havde haft et par elendige billeder med, garanteret taget af en eller anden fyr hjemme i soveværelset, men Christian Høgsbro kunne se en fin krop, og det kunne godt være noget.

„Jeg har tænkt at kalde mig Miss Tina,“ havde hun sagt. Med en stemme som en lillepige. „Ja, jeg hedder Tine, men Miss Tina lyder bedre end Tine, det har noget at gøre med det der a i enden, tror jeg.“

„Javel,“ sagde Christian.

Hun havde allerede meldt sig til en amatøraften på en bodega i Hvidovre, og han havde lovet at komme og se hvad hun havde at byde på. Det havde hun selv kaldt det, at byde på.

„Det kommer du ikke til at fortryde,“ sagde hun. Han tænkte at hun ikke var for kvik.

Og han havde følt sig træt og tyk, da han klemte sig ind i Corollaen, han havde siddet længe uden at starte, bare siddet i carporten og tænkt ingenting, tænkt på at han havde lyst til at løbe hurtigt hen over en mark, tænkt på hvor mange bodegaer og diskoteker han havde set i sit liv, tænkt på at han blev forpustet af at gå ud til bilen, tænkt at det var for sent at begynde at smide kilo. Og på at han havde langt det meste af livet bag sig.

Så satte han nøglen i og kørte ud til Miss Tinas debut i underholdningsbranchen.

Telefonen, Ingrid tager den og Christian retter sig op. Hun veksler et par ord, lægger en hånd over røret og læner sig bagud på kontorstolen, så hun kan se ind på ham.

„Meyer?“ spørger hun, lavt og med meget tydelige mundbevægelser. Man kan se de lodrette streger hele vejen rundt om hendes læber, når hun gør sådan.

Han synker ned igen, vifter afværgende og hører hende beklage, at han sidder midt i en samtale, men at han vil ringe tilbage. Det er en anden af Ingrids opgaver, at holde ham alle tosserne fra livet.

„Jamen, han ringer om lidt … ja, det siger vi så … jaja, det er klart.“

Christian glæder sig over sine hænder, kraftige og maskuline.

Ingrid siger: „Nu har jeg lovet Meyer at du ringer om lidt.“

„Ja.“ Han ønsker kun at hun vil lade ham sidde i fred.

„Hvad er det her for nogen bilag?“ Ingrid står nu ved arkivskabet og vifter med to gule sedler.

„Mmmm?“ Han rækker ud efter telefonen. Han er helt trist over hendes hår, han fatter ikke at hun ikke gør noget ved det.

„Fra Rødovre?“ Hun virker træt.

„Hvilket?“ Han ser ud som om han leder efter et nummer.

„Bilag,“ siger hun. „Rødovre Centeret?“

„De skal bare fordeles på Hanne & Troels og på Daisy, det var et fællesarrangement.“

„Er du sikker på det?“

„Ja, for helvede.“ Det bliver lige arrigt nok, men han når ikke at sige mere.

„Undskyld mig.“ Hun overdriver og trækker hovedet til sig og lukker døren mellem dem.

Hun var nummer fire i rækken og ikke det mest oplagte talent på et dansegulv. Men hun kunne sikkert blive nogenlunde. Mere forlangte Christian ikke. Miss Daisy, Onkel Harry, Hanne & Troels, deres priser var nogenlunde, deres numre var nogenlunde og de steder de optrådte var nogenlunde.

„Lad os give Miss Tina en hånd!“ råbte fyren med mikrofonen.

Christian havde virkelig forsøgt kun at drikke danskvand, men han slæbte rundt på det underlige humør og havde luret på de unge mænd, der piftede og råbte sjove ting. Kort efter at Miss Tina havde skrabet sit tøj til sig, var to af dem begyndt at skubbe til hinanden, heftigt og lige ved siden af Christian, han nåede at mærke hvor meget kraft de rummede, før andre kom til og skilte dem ad.

Han var gammel og havde købt sig en fadøl. En stor fadøl.

Bagefter kom hun over og satte sig.

„Hvad synes du?“ spurgte hun. „Helt ærligt?“

„Joe,“ sagde Christian og orkede næsten ikke at sige mere, han vidste at hun ventede spændt, men han trak bare på skuldrene. Hun var så lille.

„Jeg vil begynde at gå til dans,“ sagde hun.

Christian nikkede og så på sit glas.

Og så var det hun havde sagt, at hun ikke boede så langt væk, og om de ikke hellere skulle tage hjem til hende og snakke. „Om min fremtid og sådan.“

Hun boede overraskende stort og dyrt i en villalejlighed på Strandbovej, han gloede og drak, mens hun snakkede. Hun havde tænkt sig at skrue et rigtig flot show sammen, hun skulle bare have foden indenfor.

„Jeg er godt klar over at jeg kun er talentfuld.“ Det sagde hun med sin pivestemme. „Men jeg har masser af ambitioner.“

„Ja,“ sagde Christian og tømte glasset med vermouth. Og tænkte at hun ikke var rigtig klog, da hun satte musik på for at vise noget.

Hun sagde: „Det er vigtigt at være speciel.“

Og Christian nikkede og nikkede, og hun smed sit tøj igen og han tænkte gudfader, og så havde hun pludselig stået dér, på alle fire i sofaen overfor. Og han turde ikke tro på det.

„Kom.“

Det var det eneste hun havde sagt.

Ingrid afbryder ham.

„Harry er i telefonen,“ råber hun. Døren er stadig lukket og han har ikke hørt den ringe hos hende. „Jeg stiller ham ind til dig.“

„Jeg har ikke tid,“ råber han. „Han må ringe senere.“

Hun åbner døren på klem. „Han siger det haster.“

„Sig at han må ringe senere,“ siger Christian igen og tænker hurtigt på Onkel Harry. Han hører Ingrids stemme, lavere nu.

„Jamen han sidder i møde, Harry, du må ringe senere … jamen han kan ikke nu … ja, senere Harry, ja … jaja, hej du.“

Og han lagde ikke engang op til, at hun skulle gøre noget i den stil, han har aldrig prøvet på noget. Miss Tina havde simpelthen bare stillet sig an i sofaen. Af sig selv.

Christian kommer op og kanter sig over og ser med nye øjne i det lille spejl ved siden af opslagstavlen. Han har hage. Han har det meste af sit hår endnu. Han skal bare tabe sig, det vil han gøre noget ved, han skal tabe ti kilo. Otte i hvert fald.

„Hvad laver du?“ Ingrid står i døren.

„Jeg har fået noget i øjet,“ siger han og gnider sig rød.

„Harry siger, at han må se dig, han har noget stort, han ringer igen om en halv time.“

„Sig jeg er gået, når han ringer, giv ham en tid i morgen en eller anden gang.“

„Han siger, han har noget stort.“

„Ja, han har sikkert lært et nyt trylleknob,“ siger Christian og ser på Ingrid, i en kjole med alt for mange og alt for store blomster.

„Såså,“ formaner hun.

„Ja,“ siger han bare. Og får ondt af hende og vil sige noget pænt. Han ved bare ikke hvad.

„Jeg går ned og henter frokost,“ siger hun.

„Jeg er ikke sulten.“ Christian Høgsbro lader en hånd glide langs det bløde kød over bukselinningen og ser væk.

3

Harry Juul går hvileløst omkring i sin lejlighed og ryger cigaretter. Han er irriteret over at hans hænder dirrer. Til sidst går han på toilettet og slår dem hårdt mod hinanden, han maser knoerne mod fliserne. Drengen sidder inde i stuen. Harry ser sig i spejlet og har svært ved at genkende sit eget ansigt.

„Bent,“ svarede han tidligere, da Harry spurgte hvad han hed.

„Bent?“

„Ja.“

Det er ligegyldigt, de færreste hedder det de kalder sig på scenen, Harry er slet ikke sikker på at han skal hedde noget, drengen, måske skal han bare være sort og hemmelig, dukke op og forsvinde, måske, måske, måske. Harry smiler til sig selv i spejlet, ser alvorlig ud, smiler, ser sig i øjnene og lader vandet løbe. Han stikker en hånd i lommen og mærker sin mønt.

Han går tilbage til stuen, prøver at holde afstand og give drengen luft, prøver at sige almindelige ting.

„Du må gerne tage den op …“

Drengen piller ved Harrys remedier, der hænger, står og ligger alle vegne i lejlighedens tre værelser. På vægge, på hylder, stablet i hjørner, under sengen, under sofaen. Efter et indbrud og hærværk i den kælder, hvor han tidligere havde sine ting, slæbte han alt hjem til Hvidovre Torv.

Drengen spørger: „Er du tryllekunstner?“

„Magiker,“ svarer Harry.

„Hvad er forskellen?“ spørger drengen.

„Der er ikke nogen,“ siger Harry. Sådan. Helt almindelige ting.

„Hvordan bliver man tryllekunstner?“

„Tjah,“ siger Harry og sætter sig på sofaens armlæn. „Det ved jeg sgu dårlig nok …“

Harry fik lov af sin far til at bruge cykelkælderen under pedellejligheden. Det var søndag.

„Må jeg ikke hjælpe?“ spurgte Nils.

Harry sagde at han skulle tromme de andre sammen.

„Kan vi ikke gøre det begge to?“ spurgte Nils.

„Nej,“ sagde Harry. „Jeg skal forberede mit nummer.“

„Hvordan forberede?“

„Det kan du alligevel ikke forstå …“

Han bænkede dem på de vakkelvorne klapstole fra depotet. Bagerens fede Johnny sad selvfølgelig forrest, med et bolsje der gjorde hans læber røde.

„Hvad bliver det til?“ spurgte Johnny.

„Velkommen mine damer og herrer,“ sagde Harry. Det kriblede. På et lille bord, havde han lagt sine reb frem. Og den nye æske med falsk bund han havde fået i fødselsdagsgave.

„Jaja,“ sagde Johnny. „Kan du trylle eller hvad?“

Harry gjorde et dybt buk og tog nummeret med tørklæderne først, han havde haft røret skjult i hånden hele tiden, nu pressede han det røde tørklæde ned i sin knyttede næve, indtil bændelen midt i røret stoppede det, så trak han i snippen af det grønne og trak det ud, slog det højt op i luften, og mens opmærksomheden var fanget over hans hoved, lod han røret glide i lommen og viste sin tomme håndflade frem.

„Ha,“ sagde Johnny. „Han har gemt det oppe i ærmet.“

Der er stort set ingen tryllekunster der ender oppe i ærmet og Harry havde lavet nummeret helt rigtigt. Han bukkede, men ingen klappede ordentligt. Tykke Johnny smaskede. Nils så ned på sine fødder.

„Og nu det næste nummer.“ Harry trak sine ærmer højere op.

„Jaja,“ vrængede Johnny. „Dygtige Harry.“

Harry gik blussende over til rebene, han startede med den første han lærte i marketenderiet. Han slog løkken om blyanten og holdt den frem.

„Det er fupknuder,“ sagde Johnny. „Kan du lave flere fupknuder, lille Harry?“

De andre grinede usikkert. Harry lod som ingenting, han gjorde nummeret færdigt.

„Hvad sagde jeg?“ Johnny gloede op i loftet. „Fupknuder.“

Der var stort set ingen der nåede at se Harry tage de få skridt frem mod Johnny, pludselig var han der bare, Johnny nåede akkurat at få hænderne op og afværgede de første slag, han greb fat i Harrys arme, men fik i stedet et knæ midt mellem øjnene, Johnnyjamrede, slap og tog sig til panden, Harry hamrede løs på ham, Johnny faldt ned fra stolen og med begge arme over hovedet tog han flugten, mens Harry slog og sparkede ham det sidste stykke ud af kælderen.

„Og nu vil jeg fortsætte,“ sagde Harry, prustende og rød i kammen, mens Nils satte sig frem på Johnnys plads og strålede. „I må gerne klappe …“

Episoden medførte to ting. For det første ramlede bagerens Johnny langt ned ad ranglisten blandt børnene, nu hvor det havde vist sig at han kunne tæves. For det andet havde Harry fremover fuldstændig ro til sine forestillinger i cykelkælderen.

„Mange tak, mine damer og herrer.“

Drengen piller videre. Ingen af dem siger noget i et stykke tid.

„Vi kan da høre musik,“ siger Harry så og går til reolen.

„Joe …“

„Ja, altså musik og musik.“ Harry roder med cd-hylstrene ved siden af anlægget. „Faktisk bryder jeg mig ikke om musik, lige med undtagelse af ham her …“

Han holder Only The Lonely i vejret. „Roy Orbison, kender du ham?“

Drengen ryster på hovedet.

„Jeg har slidt alle hans plader i bund, så nu har jeg ham på cd, han er sgu det eneste jeg kan holde ud at høre …“

„Jeg vil på en måde hellere se fjernsyn,“ siger drengen spagt.

Harry lægger Only The Lonely tilbage i bunken og peger på sofaen. „Tag og sæt dig en gang,“ siger han og glatter sit hår. „Jeg må sgu høre noget mere om det her.“

Drengen sætter sig lydigt og ser ned i gulvtæppet. Harry tager plads ved siden af og ærgrer sig over at han ikke har en sodavand eller noget i den stil. Rolig.

„Nå,“ siger han og ved pludselig ikke hvordan han skal spørge og komme videre. Drengen løfter ikke blikket. Harry har svært ved at være indeni. Rolig. Rolig. Rolig for helvede. „Altså … ja, altså … hvordan gør du?“

„Det ved jeg ikke,“ siger drengen. Harry nikker og følger hans blik ned i gulvtæppet.

„Hvordan begyndte det?“

„Hva?“

„Du kan læse folks tanker, hvordan startede det?“

„Det startede bare.“ Drengens humør er med det samme røget tilbage, han er igen mut og lukket, Harry overvejer at lade ham være, men kan ikke.

Han spørger: „Og hvordan er det?“

„Jeg kan bare se det …“

„Jamen hvordan, står det med bogstaver, er det som et fjernsyn, hvordan for helvede?“ Harry griner og klapper drengens ryg for at bløde op på sit tonefald. Han er meget mager under T-shirten, Harry er ikke vant til at føle sig større end andre. Rolig. Rolig.

Drengen siger: „Jeg kan … mærke det, jeg kan mærke hvad de tænker på …“

„Og du skal se folk i øjnene?“

„Ja, ellers er der ingenting.“

„Hvor gammel du?“

„Nitten.“

Harry styrer sin tilfredshed. Drengen er sin egen. „Hvad med dine forældre?“

„Jeg er fra Kokkedal.“

„Har man ikke forældre i Kokkedal?“

„Det er et børnehjem.“

„Så du har ingen forældre.“ Harry slikker på sin overlæbe og trækker askebægeret til sig. Rolig, videre. „Og hvad har du ellers lavet?“

„Jeg ser meget fjernsyn,“ siger drengen.

„Hvem ved at du kan …“

„Ikke nogen.“ Drengen nulrer igen med sine fingre. „Først troede jeg, at jeg fandt på det, dér på børnehjemmet …“

„Fandt på hvad?“

„Hvad de tænkte, jeg troede bare at det var noget jeg bildte mig ind … men så opdagede jeg at det var rigtigt, og så holdt jeg op.“

„Så holdt du op?“

„… med at se dem i øjnene, det var ikke rart, det de tænkte, ikke særlig tit.“

De sidder ved siden af hinanden i sofaen, ser henholdsvis lige frem og lige ned, uden at sige noget.

„Gør det igen,“ siger Harry til sidst og vender sig om, så drengen kan se ham i øjnene.

„Hvorfor?“

„Bare fordi,“ siger Harry og tænker på ni, ni, ni.

„Ni,“ siger Bent og ser væk igen.

For helvede, tænker Harry og falder tungt tilbage i sofaen. For helvede i satan.

„Men der er osse noget andet …“

„Hvad?“

Drengen siger: „Det man tænker er øverst, det er det kraftigste, de andre ting er svagere, det er lissom … ja, svagere.“

„Så hvis jeg nu tænker på gulvtæppet, så kan du se det som det kraftigste, og …“

„Nogen gange kan jeg se noget nedenunder osse … hvis du er meget ked af det.“

„Så kan du se gulvtæppet øverst, og at jeg er ked af det nedenunder.“

„Jae,“ siger drengen og trækker på det. „Sådan kan man godt sige …“

Harry rømmer sig.

„Hvad skal vi?“ spørger drengen.

„Hvad?“

„Du vil noget med mig, det lå lige under …“

Harry holder mund og trækker så vejret dybt og tænker at han dummede sig. „Vi skal optræde,“ siger han og skæver.

„Jeg kan ikke optræde,“ siger drengen forskrækket og ser hurtigt på ham, Harry når ikke at få øjnene til sig. „Jeg er ligeglad med penge.“

„Åh,“ siger Harry og lægger en hånd på hvert knæ. „Du er ligeglad med penge … er der slet ikke noget du ønsker dig?“

Drengen piller i sit ærme og begynder at nulre forfra.

„Kom,“ siger Harry. „Er der slet ikke noget?“

„Det ved jeg ikke,“ siger drengen.

„Vi to.“ Harry rykker nærmere og smider alting over bord. „Vi skal tjene penge, vi to, vi skal optræde, jeg snakker og du gør bare det jeg siger, det kan sgu ikke blive nemmere.“

„Jeg bryder mig ikke om mange mennesker,“ siger drengen. „Jeg bryder mig ikke om at de kigger, jeg får mine penge med posten.“

„Penge med posten?“

„Jeg får pension,“ siger drengen og tømmer sine lommer. Der er en del krøllede sedler, mange, der kan godt være et par tusinde i alt. „Så går jeg ned og hæver dem, jeg kan bedst lide rigtige penge.“

„Pension?“ siger Harry igen. „Hvorfor får du pension?“

„De tror jeg er skør.“

„Pension.“ Harry siger det så hånligt han overhovedet kan. „Jeg snakker om rigtige penge, jeg snakker ikke om de der håndører fra staten, jeg snakker rigtig, rigtig mange penge, og hele verden og fjernsyn og Las Vegas, jeg snakker om penge, så man kan købe sig et andet udseende, så man kan købe søde piger, så man kan købe lige hvad man vil.“

Han lader dem hænge i stuen, fremtidsudsigterne. Han er næsten sikker på at han har ramt et eller andet, måske det med pigerne, måske det med udseendet, måske begge dele.

Drengen spørger: „Hvordan et andet udseende?“

„Du tager bare et billede af en filmskuespiller og så går du op til kirurgen og siger at sådan vil du gerne se ud, og når du vågner af bedøvelsen, så har du fået skuespillerfjæs og kløft i hagen og hvad som helst og pigerne bliver vilde.“ Han undgår at sige noget om næser.

„Jeg ved ikke om jeg vil ligne en filmskuespiller,“ mumler drengen.

Harry tænker taktik igen, vær sjov, Harry, få den lille til at slappe af.

„Se her engang.“ Han rejser sig og tager en stak forkromede ringe og holder dem op foran drengen, Harry er ikke dårlig med ringene. Der er kun to hele singleringe, der er to kæder, med henholdsvis to og tre ringe, og en enkelt låsering med et skråt skåret snit, der ikke lader sig ane i farten. Kunsten er at forvirre publikum, så de ikke opdager at det er de samme to singleringe man hele tiden viser frem og giver en eller anden lov til at gå efter i sømmene.

„Jeg kan ikke lide at komme ud,“ siger drengen. „Sådan og optræde og sådan noget … det har jeg aldrig prøvet.“

„Se godt efter nu.“ Harry klirrer, slår ringene mod hinanden, lader dem glide over på den anden arm, skifter, tempo, de skal lyne i lyset, han slår igen og holder de to løse op foran drengen, først den ene, så den anden.

„Og se så …“

Harry klirrer og kører. Og tænker at han vil ringe til Høgen igen lidt senere. Han kobler begge kæder med låseringen, holder de to singler sammen med enderne, dækker én i hver knyttet hånd.

„Hopla.“ En lang streng af ringe. Harry ser at det får drengen til at smile det helt store smil.

Han spørger: „Hvordan gør du det?“

„Jae, det kunne du lide at vide.“ Harry tænker igen på den næse. Og så mangler knægten de to tænder ved siden af fortænderne, han ligner en gnaver, når han smiler.

„Må jeg se det igen?“ spørger drengen.

„Senere skal jeg vise dig hvordan man gør.“ Sådan, tænker Harry. Ro på.

4

Tine Bengtsson vågner langt op ad formiddagen. Hun ligger længe i den brede seng og glor med ondt bag øjnene. Hvis hun orkede ville hun række ud efter sine piller og sove lidt mere. Men hun orker ikke.

Hun står op og går i bad og vasker alting af med vand og sæbe. Bagefter tager hun tøj på og sætter sig foran spejlet og sminken og glor videre.

Laila var den eneste hun havde fortalt om Sarah. Det var ved at være længe siden, en eftermiddag uden kunder. De sad i forrummet og læste dameblade, begge i sort lingeri og kimonoer. Pludselig lagde Tine bladet og så lige frem. Og sagde: „Jeg har en datter i Fåborg.“

„Hvor ligger Fåborg?“ spurgte Laila.

Tine fortalte hvor Fåborg lå.

„Hvad så, er hun i familiepleje?“

„Min mor passer hende.“

De tændte cigaretter. Laila smed sine højrøde sko.

„Jeg var kun sytten dengang …“

„Hvor gammel er hun?“

„Hun er fem nu og min mor var vildt imod at jeg fik en abort, hun sagde at hun nok skulle klare det …“

„Hun lyder da ok, din mor.“

Tine svarede ikke.

Laila spurgte: „Ved mama hvad du laver?“

„Først sagde jeg, at jeg arbejdede i en frisørsalon, og så sagde jeg at jeg havde fået noget nyt … for at forklare det med alle pengene.“

„Som hvad?“

„I et firma der importerer ting fra Østen.“

„Fedt.“ Laila smilede. „Den har jeg aldrig hørt …“

Tine slukkede sin cigaret og sagde at det var noget hun havde læst om i et blad. „Det kan der være vildt mange penge i, alt sådan noget med Østen.“

„Hvordan røg du herover?“

„En fyr … og så blev jeg her og nu ved jeg ikke.“ Tine opdagede at hun hele tiden flyttede på sine hænder. Hun satte dem i klemme mellem sine nylonben. „Hun hedder Sarah.“

„Så ser du hende ikke så tit, eller hvad?“

Tine vidste ikke om hun skulle nikke eller ryste på hovedet, hun begyndte at græde. Laila lænede sig lidt frem og rakte hende en kleenex.

Tine sagde: „Jeg var ude i noget der hed Rebæk Bodega og søge et job, jeg tænkte at det ville være fedt at have et helt almindeligt job, men ved du hvad folk tjener sådan et sted?“

„Næh,“ sagde Laila.

„Simpelthen så lidt.“ Tine kunne slet ikke huske tallet. „Det er vildt langt ude.“

„Folk tjener totalt lidt,“ sagde Laila og rakte hende en kleenex til.

„Hun har det jo fedt hos sin mormor … og når jeg har sparet kassen op, så tager jeg tilbage.“

„Hun ved godt at du er hendes mor?“

Tine begyndte at græde igen. Laila satte sig over ved siden af hende.

„Bare tud,“ sagde hun. „Vi løber ikke tør for kleenex her i hytten.“

Tine pudsede næse og gjorde sit bedste for at smile.

Hun er på badeværelset. Hun lægger to Idotyler i et glas vand. Hun ser på dem, mens de sprutter, står lidt og smider så endnu en pille i. Før hun drikker, lægger hun sig på knæ foran toilettet og stikker to fingre i halsen og presser mod det bløde kød i ganen. Hun får en grim smag i munden og opgiver.

Hun sjosker ind i stuen. Hun prøver at tænde et skod, men det føles ikke godt. Hun vil give sig selv et halvt år til at strippe i, så kan hun være hjemme inden Sarah skal starte i skolen. Og hun vil aldrig mere tænke det, hun ikke vil tænke. Og hun vil tage hjem mindst en gang om ugen. Eller noget i den stil.

Hun synes at hun fortjener en Temesta at falde til ro på. Det er tolv dage siden det skete.

En kunde bandt og kneblede hende, så hun hverken kunne skrige eller nå den røde knap. Han hvæsede et fremmed kvindenavn ind i hendes øre og gik langt over stregen. Femogtyve minutter er meget længe, når man ligger under firs kilo mand og tror at det er slut. Hun tænkte på Sarah hele tiden.

Samme nat sad hun oppe og rystede foran sit stereoanlæg og spillede den samme sang med Bryan Adams. Hun kunne pludselig se sine vaner. Hun boede til leje i en alt for stor villalejlighed, hun spiste ude tre gange om dagen, lod taxaer vente mens hun købte tøj. Og ikke en øre på opsparingen.

Hun tog til Fåborg allerede den næste dag.

„Kommer du nu?“ spurgte hendes mor og virkede ikke helt glad.

„Jeg savner hende.“ Tine rettede på det tørklæde hun havde om halsen for at dække mærkerne.

„Kan du bare sådan tage fri?“

„Ja,“ sagde Tine og fik pludselig kød på en mistanke. At alting passede hendes mor rigtig godt. „Jeg kan få fri alt det jeg vil.“

I det samme faldt Sarah ude på terrassen. Hun kom grædende ind, løb forbi Tine og hen til mormor, uden at se sig til siden.

„Så min lille skat,“ sagde mormor.

Tine tudede hele vejen over til København og var klar over at hun måtte tage sig sammen, Sarah til København, hende selv til Fåborg, til et helt tredje sted, forfra, Fåborg, København, hun måtte finde på noget. De løb med hinanden i hænderne uden for et dejligt hus med have, Sarah sad og græd og savnede mormor i et underligt hul på Vesterbro, det skulle nok gå, det gik aldrig.

„Strip,“ sagde hun så til de andre piger på klinikken. „Jeg laver en opsparing og køber mig en fed lejlighed i Fåborg.“

„Hvor er det Fåborg ligger?“ spurgte Vivi.

„Jeg vil have noget midt i byen, hvor der er et stort værelse til Sarah og alting.“

„Hvis du vil spare op, så er det sgu da her,“ sagde Laila.

„Jeg ved det,“ sagde Tine og stoppede sine hofteholdere i tasken.

„Strip er noget lort for tiden, det vælter ind med alle mulige piger fra Letland og hvad det hedder, og de danser for ingenting, de er totalt fattige.“

Tine svarede ikke. Hun havde hørt om et sted der hed Showtime.

„Det bliver vildt svært at komme ind nogen steder.“

Laila sagde: „Og læg mærke til at de aldrig smiler, så man kan se deres tænder, de har bare vildt dårlige tænder alle de piger derovrefra, det er noget med at de ikke har fået andet end sukkervand i sutteflaskerne, da de var babyer …“

„Det kan da kun gå ud over mælketænderne,“ sagde Vivi.

„Jeg siger bare, at de har rådne tænder hele banden.“

Tine tænkte på Sarahs lille perlerække.

Laila sagde: „Jeg kendte engang en pige der arbejdede på en klinik ude på Blegdamsvej, hun sparede noget med 250.000 op på 8 måneder, fordi hendes fyr var ved at få røven i klemme med noget gæld, nej … måske var det kun 200.000, men alligevel, totalt mange penge.“

„Det lyder som øm røv,“ sagde Vivi.

„Eva hed hun, nej ikke Eva … det var Ea eller sådan noget.“

„Ja,“ sagde Tine og hankede op i tasken. „Men jeg vil ikke være her mere.“

„Du kan komme tilbage,“ sagde Vivi.

Nu sidder hun i sofaen. Hun bliver ved med at vikle den samme hårlok rundt om pegefingeren. Hun har ikke lyst til at det er så stille, men nøjes med at glo på sit anlæg. Idotylerne har ikke hjulpet. Hun slår en knude på kondomet og går på badeværelset og trækker det ud. Hun havde ikke regnet med at sprede ben for at komme indenfor i hans bureau, men han lignede én, der var lige ved at sige nej med det samme, så hun havde skyndt sig at invitere ham hjem. Hun vil vente og lade ham ringe, det er hun sikker på at han gør.

Hun går ind i soveværelset, drypper sine blodsprængte øjne med Privin, kravler så tilbage i sengen uden at smide skoene, og trækker dynen op over hovedet, fuldt påklædt og nysminket. Og ligger sådan, helt stille.

5

Sidst på eftermiddagen ringer Gitta på forneden. Harry kan ikke finde på andet end at lukke hende ind i opgangen. Han bliver stående ved sin åbne dør. Hun stopper på reposen og han ser ind i det brede ansigt. Han gør ikke plads, så hun kan komme indenfor.

„Nå, Harry,“ siger hun. „Var du derude?“

„Ja.“

„Hvad sagde ejendomsmægleren, Harry?“

„Ja, hva faen sagde han.“ Harry trækker på skuldrene. „Han sagde at det skulle han nok få solgt.“

Harry kan se, at hun er forvirret over at han står sådan og spærrer. Han kan høre fjernsynet inde i stuen og har overhovedet ikke plads til hende.

„Han snød mig, Harry, han snød mig virkelig dengang vi blev skilt, det gjorde han godt nok.“

„Det har du sagt.“

„Det hus er vel steget til det dobbelte, bare de sidste fem år.“ Hun nikker og ser ud som om hun regner efter.

„Nu arver jeg altså kun halvdelen,“ siger Harry. „Hun lever jo endnu, den gamle.“

„Han snød mig virkelig, Harry.“

Harry siger: „Han kunne jo ikke vide hvad vej det gik med huspriserne.“

„Nils, du, han vidste nok hvad han gjorde, Harry, hvad penge angår vidste han altid hvad han gjorde, jeg kendte ham, Harry.“

Hun børster noget af sin frakke.

„Det er ikke så godt i dag,“ siger Harry så. Hun ser på ham og venter. Han ved ikke hvad han skal sige. „Ikke i dag.“

„Du ser andre damer end mig, Harry, det er jeg klar over, jeg er ikke dum, Harry.“

Han bliver irriteret over at hun hele tiden siger hans navn. Han har egentlig tænkt at sige til hende at hun kan få alle møblerne, hvis hun vil. Nu kan han ikke.

Hun siger: „Tænk engang at jeg blev skilt fra ham på grund af dig.“

„Jeg har aldrig lovet dig noget.“

„Nej.“ Hun kommer næsten til at grine. „Det ville være synd at sige, Harry.“

„Jeg ser en anden,“ siger han pludselig. Uden at tænke nærmere over det. Han vil have hende væk.

Hun bevæger læberne og går et skridt til siden. Nikker. Hun siger: „På en måde vidste jeg det godt, Harry.“

„Ja, sådan er det sgu … desværre.“

„Du er som Nils, det er du.“

„Jeg er overhovedet ikke som Nils.“

„Ha,“ siger hun og tager efter gelænderet. „I er to alen, dig og Nils … eller var, I var to alen.“

Harry er lettet over, at hun er på vej ned.

Han siger: „Hav det godt, Gitta.“

„Ja, det kunne du lide,“ siger hun og vender ryggen til ham og begynder på trinene. „Men jeg skal overhovedet ikke have det godt, Harry.“

Han mærker at alting er nemmere nu. Han behøver ikke at finde på flere dårlige undskyldninger. Så tænker han på drengen igen.

6

Alice Lund Andersen har ventet længe. Hun går i knæ foran ovndøren og kigger ind til den lille steg igen, den begynder at se trist ud. Hun slukker og kommer op med en lille anstrengt lyd. Hun synes hun bliver mere og mere besværet af sin store, bløde krop.

De har kendt hinanden i næsten to år nu, på denne her måde. Hun inviterer ham og han kommer og spiser, det skifter lidt, to, tre gange om ugen når det går højt. Hun har aldrig været i hans lejlighed selvom de bor så tæt på hinanden.

„Der er sgu så rodet,“ siger han altid. „Alt det habengut jeg har alle vegne.“

Han får varm mad i køkkenet og kaffen i stuen. Indimellem kan han finde på bare at komme, sådan sent og helt uanmeldt, og hun må rende på badeværelset og lægge lidt hurtigt rødt på kinderne, for ikke at se alt for herrens ud. Men for det meste aftaler de det på forhånd. Hun har ham mistænkt for at se andre, i hvert fald når han er ude at køre med sit show i Jylland og den slags steder, men hun ved ikke noget og prøver at tænke så lidt på det som muligt.

Hun har flere gange luftet forsigtige forslag om noget mere tæt, faktisk har hun jo pladsen til dem begge, to store stuer og soveværelse og spisekøkken og tæt på Hvidovre Station. Men han lader hver gang som ingenting, laver en vittighed ud af det og slår hende bagi.

„Du er en værre lille redebygger,“ siger han.

De mødte hinanden til en byfest i Rebæk Søpark, han optrådte i stiveste puds og hun havde glanet fra første parket. Hun elskede tryllekunstnere. Det var så elegant og dyrt på en eller anden måde, hvide handsker og jakkesæt med butterfly og skjorte med knækflip.

„Mange tak, mine damer og herrer.“

Hun ventede til folk havde klappet adspredt og var løbet videre, hun ventede til han kom frem og begyndte at rydde scenen for rekvisitter. Hun gik helt hen til kanten og så op og sagde til Harry Juul, at det havde været en stor oplevelse. Først var han vranten.

„Der er sgu ingen der gider se tryllekunstnere mere.“

„Jeg gør,“ forsikrede Alice.

„I gamle dage, der var der noget ved at optræde.“ Han gryntede og lagde den gyldne dug sammen. „Jeg kan huske dengang et hul som Nakskov have fire varietéer.“

„Ja,“ sagde Alice.

„Fire varietéer med levende underholdning, og der var agenter og artistpensioner og rend mig et vist sted.“ Han trak på skuldrene. „Og nu …“

„Ja, det er en skam,“ sagde Alice.

Han blev venligere, han sad snart på scenekanten, og mens de snakkede lod han en skinnende sølvmønt løbe hen over fingrene på højrehånden, frem og tilbage, og mens hun så mønten lyne i lyset, mærkede hun at han lod blikket vandre ned over hende, og hun håbede at han ikke syntes hun var alt for tyk.

„Nå,“ havde hun sagt, da hun ikke kunne blive stående længere som en anden skolepige. „Men jeg må vel osse videre …“

„Jeg er faktisk færdig nu,“ sagde magikeren og stoppede mønten i lommen. „Monstro man kunne få lov til at byde på en lille genstand?“

Bagefter bliver han og sover. Eller hvad det nu hedder. De gør det altid på samme måde, han lægger sig, mens hun ordner sig på badeværelset, så har han slukket lyset og hun kan smyge badekåben af sig og glide under dynen. Og så kommer han ind over hende. Det er dejligt at han så godt kan lide det, han er sød når han ligger oven på hende, hvisker ting han ellers aldrig siger og har sine hænder alle vegne. Han kan godt lide at hun er lidt rigelig i det. Sukkertid. Det kalder hun det i al hemmelighed, det er sukkertid når de ligger sådan, og hun stryger ham over ryggen. Hun slutter op om ham med sine lår, når det er ved at være ved den tid, hun kan mærke hvordan det hele spænder i ham, og så holder hun ham hårdt ind til sig med alt hvad hun har. Han falder i søvn med det samme, mens hun prøver at holde sig vågen og nyde hans åndedrag ved siden af sig. Så har hun osse en mand.

Alice er blevet helt forpustet ved tanken om alt det, og hun bliver bekymret, måske vil han slet ikke komme, han kan have glemt aftalen. Hun retter igen på de to tallerkner og knivene og gaflerne. Og glassene. Hun går ind til telefonen, sætter sig, lægger en hånd på røret. I det samme kan hun høre døren gå nede i opgangen, hun venter, men det er ikke ham, det er til underboen. Så ringer hun.

Læseren (Læseprøve)

Kim Fupz Aakeson

© Kim Fupz Aakeson 1998

Forside: Marianne Bisballe med foto af PMA/Billedhuset

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20596-1

© Kim Fupz Aakeson, Kim Fupz Aakeson & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk