Ester Bock

Længdespring

Roman

3. bind i serien om Familien Bech

(Læseprøve)

Gyldendal

Sidst i marts 1966

Blev det da aldrig forår – her plejede man at kunne finde følfod og vorterod ved denne tid. Folk og fæ havde ondt i led og muskler. Knud kunne ikke selv sige sig fri. Han trampede nogle gange med skistøvlerne på den frosne jord og satte sig igen ind i bilen.

Men det var godt for én ting – mund- og klovsygen ville have bredt sig endnu stærkere, hvis foråret havde været mildt. Folkene på Vestergård havde slået besætningen ned i formiddag, skønt han var næsten sikker på, at det ikke var den frygtede sygdom. Men manden havde sine dyr godt forsikret og ville ikke vente på prøverne. Så var det lige, om forsikringsselskabet ville tage det for gode varer. Bønderne var blevet hysteriske, men der var ikke noget at sige til det, når man hørte, hvordan de slog den ene besætning efter den anden ned andre steder i landet. Og nu kunne man med sine egne øjne se det i fjernsynet – på afstand, for heller ikke filmfolkene måtte komme i nærheden.

Eigil og han havde haft travlt i de forløbne uger, men det sidste par dage havde der været stille. Gårdmændene var blevet bange for at få dyrlægen indenfor. Bare de ville give dyrene lidt mere luft imellem sig. Han havde set ordet „tremmekalv“ i avisen, og det var desværre et dækkende udtryk. Hvorfor ville de ikke se i øjnene, at tabet kunne blive større end gevinsten ved at stuve dyrene sammen – de stod sgu da også og blev slemt depressive, og det kunne man smage på kødet. Det ville han godt æde sin gamle hat på. Men så ville eksperterne nok hævde, at det var alt det kunstige stads, de puttede i foderet, og foderstoffabrikkerne ville svare, at –.

Der var ikke noget, der smagte så godt som et sundt dyr, der havde haft frisk luft nok og plads at røre sig på. Og så var det såmænd lige meget, om det var en ko eller en kylling.

Man blev straffet for at have en dårlig moral.

Godt det samme.

Hvem var nu det, som gik i den forkerte vejside – man kunne ikke kende folk, når de gik med halstørklædet viklet helt op om næsen. Hun kunne få et trut, kunne hun, så hun kunne lære at gå i den rigtige side. Nej nej, det var inseminørens kone, som lige var blevet enke. Hende ville han bære over med. De sagde, at manden var død i sengen under udøvelse af sin ægteskabelige pligt. Skøn død at få. Den kunne enhver misunde ham. Han selv havde kun kunnet drive det til at få krampe i venstre ben. Men den var også sikker hver gang efterhånden. Det gjorde så forbandet ondt, at han jævnligt måtte give afkald på kærlighedens legemsøvelser. Gudrun ville have ham til at gå op til den unge Lind. Det var nu det sidste, han ville gøre. Næste gang ville han prøve at sprøjte noget muskelafslappende ind i lægmusklen, før ballet begyndte. Men det blev man måske impotent af – og det gjorde ondt som bare – gå på bordel, Gudrun, jeg kan ikke klare det, før mit ben er kommet sig. Det var ved at blive en tvangstanke. Nu begyndte buksebenet at bævre, bare han tænkte på den hedengangne inseminør. Godt det ikke var det højre. Han satte farten ned og drejede langsomt ind på Brugsens parkeringsplads. Nu ville han gå ind og snakke med Astrid for at komme til at tænke på noget andet.

„Nå Astrid, hjælper Hans Peter til i køkkenet, efter at du er blevet selverhvervende?“

„Grumme nødigt. Men han skal, og han gør det også – under protest.“

„Det er godt, bare hold ham til. Han har godt af det.“

„Dyrlægen er vist bedre i et køkken, end han er.“

„Enhver kan vaske op. Det behøver man ikke at have været på husholdningsskole for at kunne.“

„Nej, det er viljen, det kommer an på, og dér har han noget at lære, men det ender nok med, at han skal ud at arbejde også.“

„Lad os nu se, hvor galt det går. Foreløbig samler du jo penge til huse. – Halter hunden endnu?“

„Nej, hun er så god som ny. Men det er noget svineri, at de kører så stærkt. Tænk hvis det havde været et barn.“

„Ja, det har du ret i. Nå, men jeg skal videre. Hils derude.“

„Glemte du ikke, hvad du kom for?“

„Hvad siger du?“

„Skulle du ikke handle for fruen?“

„Nå jo, hvad var det nu, jeg skulle have, lad mig nu lige tænke mig om. Jo, en liter sødmælk var det.“

„Du var vist blevet sendt af sted igen, hvis du var kommet hjem uden.“

„Ja uha uha. Tak fordi du mindede mig om det.“

Da han havde passeret godset, holdt han ind ved en af landarbejderboligerne og satte mælken ved døren. Hvis han kom hjem med en liter sødmælk, ville Gudrun tro, han havde mavekatar igen.

Bilens bagende skred lidt ud, da han drejede. Den nye var livligere end den gamle, men den ville ikke skride, uden at det var glat.

Bare det nu gik, som det skulle med Rosa. Hun ville komme i gode hænder, men det kunne gå galt alligevel. Selv var hun bange for ikke at nå frem til Fødselsanstalten i tide, men den bekymring kunne hun vist desværre spare sig. Det ville snarere blive en uendelig langtrukken affære, som kunne koste både hende og barnet livet.

Vrøvl!

Rosa var sund og stærk – det havde hun altid været. Lidt smal. Men det var næsten aldrig knoglebygningen, der voldte kvaler ved en fødsel – bare den uterine muskulatur var god. Og hvorfor skulle den ikke være det. Men niogtredive år var og blev en høj alder for en førstegangsfødende. Han havde ringet til professor Ingerslev – flink mand for resten, behagelig at tale med. Rosa skulle ikke vide det. Jo mere ubekymret hun var, des bedre ville det gå. De dér nervøse kvier og hopper –. Det skulle nok gå. Det mente professoren også. Men man kunne aldrig vide sig helt sikker. Der var jo kejsersnittet, men så måtte fødslen helst ikke være for fremskreden. I USA fik kvinderne kejsersnit, hvis de ville slippe for veerne – og kunne betale for det. Den rene dekadence – men forståeligt. Godt man havde det eftertragtede kromosom – af mange grunde.

Gudrun havde været utilfreds med, at de blev borgerligt viet – og så først fire måneder før fødslen. Det havde også været en mager omgang – fem minutter på kommunekontoret, så var det forbi. Han havde da aldrig troet, at det borgerlige vielsesritual var moraliserende. Præstens prædiken var næsten at foretrække. Men det var modigt gjort af Rosa og Klaus. Han vidste ikke af nogen i deres familie, der var blevet borgerligt gift. Og Klaus var også den første i sin. Mon barnet ikke skulle døbes? Jo, det måtte de gøre. Gudrun ville græmme sig ihjel, hvis de ikke fik det døbt. Og han kunne heller ikke selv lide tanken. Man skulle ikke forhindre et lille barn i at få Vorherres velsignelse. Det ville de heller ikke gøre. Bestemt ikke.

De kunne prise sig lykkelige for, at de ikke boede i Sebber sogn. Tossede præst, som forhindrede uskyldige små i at blive døbt. Kirkeministeren burde fyre ham.

Nu havde han forhåbentlig nogle ordentlige gener, ham Klaus, når han luskede sig ind i familien og blandede sig. Man vidste aldrig – han var såmænd rigtig tiltalende, men han var fraskilt – og hvorfor var han så det? Det kunne selvfølgelig være konen – Bodil var også skilt. Hun og Knud Erik var flyttet ind hos en professor – som også var skilt. Gamle dage var forbi.

„Hvor er smørret?“

„Smørret?“

„Har du ikke været i Brugsen?“

„Jo – æh – nej. Skulle jeg have smør?“

„Kan du ikke huske, at jeg bad dig om at gå ind i Brugsen og købe to halve pund smør?“

„Jo, nu du siger det.“

„Så må vi have margarine på.“

„Har vi slet ingenting?“

„Du tømte selv skålen i morges.“

„Jeg vil hellere have fedt.“

„Så lad være med at tage for meget på.“

„Det er vel ikke det brød med både kerner og avner?“

„Avner har der nu aldrig været i.“

„Jeg vil hellere have det gamle.“

„Det er godt for fordøjelsen.“

„Min fordøjelse fejler ikke noget.“

„Du er så konservativ, som jeg ved ikke hvad.“

„Gu er jeg da ej, Gudrun, det er, fordi kernerne løber op under min protese.“

„Så kan det være, at du endelig kan få taget dig sammen til at få et nyt gebis. Det slutter ikke tæt længere.“

„Går de ikke op under dine?“

„Aldrig.“

„Flere af mine kunder har bøvl med deres nye tænder. Så klemmer de det ene sted, og så klemmer de det andet. Hjemme går de uden, og når de skal til Kærby, stopper de vat op under.“

„Man skal ikke vente så længe, som de har gjort. Og som du har gjort. Du skulle have haft dem for fem år siden.“

„Fortæl mig noget nyt.“

„Se at få det gjort, Knud. Det kan kun blive værre. Måske er du heldig. Tag min tandtekniker, hun er i hvert fald dygtig.“

„Har Rosa ringet?“

„Nej.“

„Har du heller ikke?“

„Hun er i skole, Knud. Tænk dig om.“

Han rejste sig og gik op på badeværelset for at skylle tænderne. I de senere år havde han haft lidt irritation på gummerne, men det hjalp at skylle såvel tænder som gummer i en tynd boropløsning, hver gang man havde spist. Han havde stærkere sager nede i konsultationen, men kunne bedst lide de gamle gennemprøvede ting. Der kom så meget nyt i disse år, og hvem kunne vide, hvordan de virkede på længere sigt. Føj, hvor så han dog gammel ud uden tænder. En olding. Hvad skulle man have spejl i badeværelset for – alt hvad man skulle gøre dér, kunne man jo udenad – man skulle ikke engang rede håret længere. Og han barberede sig altid i soveværelset. Men Gudrun friserede sig her. Hun var også bekymret for Rosas nedkomst, men hun viste det ikke – hun ville ikke engang indrømme det. Hvem skulle være det, om ikke hun. Barselskvinderne selv havde en ro over for det – sådan havde det også været med Inger – måske en hormonbetinget ro. Men deres mødres hormonbalance ændredes ikke. Hun havde en skudsikker kontrol over sig selv, den kvinde. Det var nu ikke altid lige let for ham. Hvis hun ikke samtidig havde været et hæderligt menneske, havde det da været utåleligt. De var tit nogle kolde sataner, dem der havde styr på det hele, men det kunne man ikke sige om Gudrun. Nej, det kunne man ikke. Hun kunne være bundirriterende – og skrap. Men varm det var hun.

„Knud, hvad laver du derinde, er du syg?“

„Kan man nu ikke få lov at pisse i fred længere?“

„Du har været heroppe længe.“

„Jeg kommer nu.“

Det var godt nok, at hun holdt øje med en, man hørte om folk, der faldt om på et koldt badeværelsesgulv og lå hjælpeløse i flere timer – eller døde. Gudrun ville gerne have varme i gulvet, ligesom Inger havde, men det kunne ikke lade sig gøre, fordi der var trægulv under belægningen, og konstruktionen kunne ikke bære det lag cement, eller hvad det var, varmelegemerne skulle lægges ned i.

Han knappede bukserne og trak selerne op over skuldrene. Der var lidt mere plads i taljen, end der havde været. Det skulle vel aldrig være sygdom. Pjat. Det var begyndende alderdomsmagerhed. Han lukkede for radiatoren og åbnede tagvinduet. Efter at de havde fået termostater på, skulle de tænke sig om, når de åbnede vinduerne. Det skulle de selvfølgelig også før, men nu begyndte vandet at fosse i rørene ved den mindste luftafkøling. Han tog jakken på og rettede på slipset. Nå ja, det kunne han selvfølgelig ikke have gjort uden spejl.

Nu ringede telefonen – mon det var Rosa – nå nej, hun var på arbejde. Mon det nu var sundt for hende at blive ved til det sidste – det var jo stillesiddende arbejde – det ville være bedre, hvis hun fik kroppen rigtigt i sving. Men hun sagde, at de gik nogle lange ture om eftermiddagen. Gudrun havde været så bekymret for, at hun ikke skulle få familie. Hvis barnet nu døde ved fødslen – nej, hvad var det for noget hysteri – man skulle tro, han var det personificerede sortsyn par excellence. Hvor var nu neglerenseren – det var også Gudrun – hvor mange gange havde han ikke sagt, at hun skulle lade hans neglerenser være. Den hørte med til hans erhverv, han kunne trække den fra på sit skatteskema, hvis han ville. Han åbnede døren og brølede ned ad trappen.

„Du lagde den på radiatoren i morges,“ sagde hun og kom op igen. Nå ja, der lå den jo også. Gad vide, om det ikke var hende, der havde lagt den der.

„Bruger du ikke somme tider min neglerenser?“

„Hvorfor skulle jeg dog det, når jeg har min egen?“

„Fordi min er bedre.“

„Du tror da vel ikke, jeg vil have komøg under neglene!“

„Hvad griner du ad?“

„Jeg smiler til dig, Knud.“

„Ja, men hvorfor?“

„Er det første gang, jeg smiler til dig?“

„Nej, men der er noget lumsk ved det – du står vist og spekulerer på, om jeg er ved at blive gammel.“

„Nej uha da nej.“

„Hvad tænker du så på?“

„At du er en dejlig mand, og om jeg kan få et kys.“

„Alt af nåde.“

Juni 1966

Rosa standsede op ved hvidtjørnen og snusede ind. Længe. Og igen. Hvor var den vidunderlig, denne duft. Denne af alle. Nej ikke denne af alle. Men hvidtjørnen ville minde hende om den sommer, hvor hendes spæde barn stod under piletræet i sin barnevogn og sov de lange lyse dage. Dækket af et net – for der var mange honningbier i haven. Og Freja duftede så dejligt, at de kunne tro, hun var en blomst. Hvepse ville følge efter i syltetiden. Syltetiden – bær måtte være bær i år, om de så skulle hænge og rådne på buskene hvert og et. Denne sommer var Frejas og hendes. Ja, og Klaus’ selvfølgelig. Men hun syntes stadig, det var Peters datter, selv om det var helt hen i vejret. Forrykt var det, nærmest lidt til galeanstalten. Men ellers følte hun sig ikke det mindste gal. Bare gennemglad. Og hun savnede ikke Peter. Hun ville jo slet ikke kunne rumme både Freja og Peter uden at sprænges. Og Klaus. Klaus var hendes gode hjælper. Og endelig var han Frejas biologiske far på trods af alle hendes underlige fornemmelser. Guderne skulle vide, at der var nok at hjælpe med. Hvordan klarede kvinder at have mere end ét barn? Det var arbejde i døgndrift. Og hvis manden så skulle passes op også – det hørte man om. Du godeste. Og så havde hun endda haft fri næsten hele tiden siden fødslen. I begyndelsen af juni havde hun haft nogle få timer – spørgetimer nærmest – med sin tredje g, som skulle op i engelsk, og så havde hun ført dem op i forgårs og i går. Klaus var kommet til Herning med Freja i frokostpausen, men hun havde alligevel siddet med to våde pletter på blusen, fordi mælken løb. I går havde hun taget den blomstrede skjortebluse på, så man ikke så det så tydeligt. Hun havde tidligere prøvet at lægge et par kompresser og et stykke plastic ind i skålen på sin bh, når hun skulle noget, men det blev for tæt, og brystvorterne blev irriterede, så det gjorde ondt, næste gang hun ammede. Mon ikke hun blev færdig, inden sommerferien var forbi – hvad søren skulle hun ellers gøre? Der var stoffer i mælken, som beskyttede mod sygdomme. Freja skulle have al den mælk, hun havde, om de så selv skulle betale en vikar i et helt år. Men eleverne ville nok blive sure. Hun havde mærket en vis fjendtlighed fra sin tredje g i spørgetimerne. Den følte sig svigtet og ikke uden grund. Men det fik nu være. Desuden havde de alle klaret sig godt. Fire var gået under årskarakteren og fem over. Der var ikke noget at klage over. Efterhånden som hendes graviditet var blevet synlig, havde eleverne moret sig lidt i krogene. De kunne vel ikke se forskel på, om man var fyrre eller halvtreds. Og selv om de kunne, ville de anse en fødsel for lattervækkende i hendes alder. Det skulle de have lov til. Freja skulle med til translokationen.

Rosa gik ind i den solfyldte stue, hvor Klaus sad med nogle oprykningsopgaver.

„Er det første g?“

„Nej, det er Clausens anden g. Jeg er færdig med mine egne.“

„Kan du ikke sidde ved havebordet?“

„Jeg er bange for, at det hele flyver, hvis der kommer et vindpust.“

„Du kan lægge sten over.“

„De skulle i hvert fald nødigt ende ude på heden.“

„Skal jeg hjælpe dig?“

„Det er unægtelig et fristende tilbud, jeg er snart ør i hovedet.“

„Den gode censor tager de fremmede først.“

„Den gode lærer tager sine egne først.“

Rosa tog fem tyske stile og satte sig ved havebordet.

„Vil du ikke have teksten?“ råbte Klaus.

„Nej, jeg brugte den sidste år og kender den ud og ind.“

Kunne hun nu undvære skolen et helt år mere? Ja, det kunne hun, og det ville hun, hvis det blev nødvendigt. Freja skulle have den bedst mulige start i livet. Man kunne vel også få en kvinde til at passe hende lige i nærheden af skolen, så hun kunne give hende en tår i det store frikvarter og så i frokostpausen. Der var bare det, at hun havde sin egen rytme – hun fik, når hun vågnede, ligegyldigt hvornår det var. Rosa kunne næsten heller ikke holde ud at tænke på, at en anden skulle passe hende. Tænk hvis hun ikke var god imod hende. Pjat, alle ville da være god mod sådan et lille hjælpeløst barn. Men hun kunne være uforstandig. Det skulle i hvert fald være en, som selv havde børn. Men så kunne hun forsømme Freja til fordel for sine egne – bare lade hende ligge og græde.

Hun fik ondt i maven.

Det havde været så let at planlægge det hele under graviditeten. Det ubekendte x var den store kærlighed til barnet, og man overså, at det havde sin egen stærke personlighed. Når det først var der med hele sin fylde, blev planlægning vanskelig, for ikke at sige umulig.

Hvorfor havde hun nu så ondt i maven. Det var hovedet, hun plejede at få ondt i, den ene side af hovedet, hvilket var så modbydeligt, at hun næsten foretrak maven – bare ikke lige nu.

Åh gud, hvor var der dog mange elementære fejl. Og så i anden g. Godt det ikke var Klaus’ klasse. Hun havde da vist fået de værste fra bunken. Ellers stod det ringe til. Men de dårligst begavede elever skulle læreren ikke tage ansvaret for. Det ville være umenneskeligt. Ligesom man heller ikke skulle tage æren for de højeste karakterer. Hvis den store mellemgruppe lå godt, kunne man løfte hagen en centimeter. I hendes egen klasse havde de to dårligste fået tg+ i skriftlig engelsk og de to bedste ug og ug÷ – Ulla havde en engelsk mor. Når hun regnede de fire fra, lå resten af klassen på 13,86. Hvis hun så løftede hagen yderligere to centimeter på grund af Freja, fik hun helt ondt i nakken af bare selvtilfredshed. Derfor havde hendes studenter heller ikke noget at klage over – de havde fået en god undervisning indtil 1. april. Så kunne det blive værre med den nuværende anden g, hvis mælken blev ved med at strømme.

Hun samlede stilene sammen og gik ind.

„Hvad skal jeg nu sige til Clausen, hvis han beder mig om at begrunde en af dine karakterer?“

„At din kone hjalp dig.“

„Det vil han ikke synes om.“

„Så kan du da hurtigt kigge ned over siderne og begrunde den.“

„Kun hvis jeg er enig med dig.“

„Vi bedømmer stort set ens.“

„Du er en anelse strengere end jeg.“

„Det har den fordel, at eleverne bliver glædeligt overraskede til eksamen.“

„Vil du have flere?“

„Kig på min bluse – Freja vågner forhåbentlig snart. Men jeg kan godt tage et par stykker senere.“

Rosa gik ud på badeværelset. Det var varmt i dag, så det gjorde ikke noget. Hvis hun skiftede bluse nu, ville det blive det samme om få minutter, og hvis hun så meget som rørte bh’en, ville det hele sejle. Hun måtte vente. Måske var det på grund af hendes alder, at lukkemusklerne på brystvorterne var for slappe. Unge mødre gik da ikke rundt med to våde pletter altid. Eller var det bare, fordi de holdt sig hjemme, så man ikke så dem – hun kunne ikke huske, at Inger nogen sinde havde set sådan ud. Jo – der var for resten en gang – det måtte have været med Keld. Gud ske lov at Freja var velskabt og sund. Selv om hun ikke var troende, havde hun takket Gud for hende. Og Peter. Sært som man kunne gå hen og blive religiøs med årene. Det ville hun have forsvoret for ti år siden.

Hun lugtede af armsved og rakte op efter deodoranten. Det kunne vel ikke gå ned i mælken, det stads – der var ikke langt fra armhulen og til brystet – og nogle kvinder havde mælkekirtler helt op under armene, havde hun læst. Hellere lade den stå, man vidste ikke, hvad det var, og hvilken skade det kunne gøre. Hun selv kunne nok holde stanken ud, men hvad med Freja – og Klaus. Rosa tog blusen af og vaskede sig med vand og sæbe i begge armhuler, mens vandet løb ned ad shorts og ben. Forfriskende i varmen. Man kunne jo skrive ind til Poul Henningsen og foreslå ham at undersøge, om deodoranter var skadelige for brystbørn.

Kom der ikke et lille grynt fra barnevognen – hun tørrede sig hurtigt under armene, trak den våde bluse på og gik ud i haven.

Freja sov.

Der var mange bær på både ribs- og solbærbuske.

„Kan du sylte, Klaus?“

„Jeg kan i hvert fald plukke bær.“

„Du kan også skylle og nippe dem.“

„Det kan jeg også.“

„Så får vi dem vel ordnet.“

„Ok ja, det skal du ikke bekymre dig om.“

„Jeg har ikke så mange kræfter, som jeg plejer at have.“

„Når bærrene er modne, sover Freja igennem om natten.“

„Ellers må vi lade dem hænge i år.“

„Nej, det ville være synd.“

Han kunne simpelt hen ikke forestille sig, hvor træt hun var det meste af tiden.

Rosa tog et tæppe og gik ud og lagde sig under piletræet ved siden af barnevognen. Det var indlysende, at hun ville blive kvikkere, når først hun kunne få sin nattesøvn. Hvis ikke hun havde haft så megen mælk, kunne de have skiftedes til at stå op om natten og give hende en flaske. Af en eller anden grund lavede hun i de fleste bleer – sundhedsplejersken sagde, at det var der mange brystbørn, der gjorde, så det var altså ikke noget at være urolig for, men det betød, at der måtte en større renselsesproces i gang næsten hver nat. Hvis man så bare havde kunnet tage hende over i sengen og mere eller mindre sove videre selv. Men hun blev jo rød, hvis hun lå og var våd for længe.

Den langvarige fødsel havde selvfølgelig også taget på kræfterne, men da hun kom i snak med de andre kvinder på sekssengsstuen, viste det sig, at flere af dem havde ligget lige så længe som hun, første gang de havde født. Og det havde hverken været kejsersnit eller tangforløsning. Alt var gået normalt, bortset fra at det var gået langsomt. Men hun havde også forberedt sig godt – læst meget om processen og øvet sig efter „Den naturlige fødsels teknik“. Hver aften de sidste seks uger havde hun ligget på gulvet og „født“. Først udvidelsesfasen: afspændingsøvelser – maveåndedræt – bryståndedræt – gisp. Så uddrivelsen med tre-fire mægtige indåndinger under presseveerne, og afslapning imellem. Hun kunne det på rygmarven, og intet var kommet bag på hende. Jo længden – og intensiteten de sidste mange timer. Men det var ikke gået i fisk for hende. Hun klarede det til sidste presseve, som udspyede den lille krop. Pludselig var al smerte væk – en vidunderlig fornemmelse, og Freja var stadig forbundet med hende af den tykke navlestreng. Hun sov af udmattelse. Sov, sov og sov de første døgn. De kunne næsten ikke få liv i hende ved ammetiderne.

Men det var over to måneder siden nu. Det kunne ikke passe, at hele den fødende del af befolkningen gik rundt og var så træt.

Var det værre eller bedre end for en måned siden? Det var vist lidt bedre, trods alt.

Men der var jo også to faktorer, som virkede i samme retning nemlig den store fysiske belastning af kroppen, som var kommet indefra: svangerskabet og fødslen, og så den, som kom udefra i form af meget arbejde med barnet. Direkte og indirekte. Plus det sædvanlige arbejde. En svækket krop, som skulle arbejde hårdere end ellers – det måtte give et dårligt resultat.

Barnevognen vippede lidt. Enten bevægede hun sig i drømme, eller også var hun ved at vågne op. Det ville snart vise sig, for når hun var sulten, skreg hun. Det kunne være dejligt at sidde her og amme under piletræet på en dag som denne, men hun havde prøvet nogle gange – der kom altid fluer til – ligesom der i øjeblikket kravlede en tre-fire stykker rundt på hendes bluse og forsynede sig af den søde mælk. Så satte de sig til gengæld ikke i ansigtet. Men det gjorde de på Freja, når hun suttede udendørs.

Et pludseligt og hjertegribende sultvræl lød fra barnevognen. Åh Gud, hvor var hun dog rørende i sit raseri over, at mælken ikke straks kunne flyde i hendes mund på vej over græsplænen. Rosa syntes, at hun skulle have en tør bagdel, før de satte sig til i lænestolen, men Freja havde for længe siden trumfet igennem, at maden kom først. Tænker du aldrig på, at din mors bukser bliver våde af dig – jeg bliver våd både foroven og forneden og har næsten lige så stor en vask fra mig selv som fra dig. Rosa satte sig og rakte ud efter puden, som hun brugte under den arm, der holdt Freja.

Hvor var det saligt at mærke den lille stærke mund om brystvorten – også fordi det tog brystspændingen i højre bryst. Og lidt i venstre, for mælken fra det løb ned over Frejas fødder og spildtes. Hun åbnede sine øjne, da den værste sult var stillet. De ville blive brune med tiden. På Fødselsanstalten havde hun troet, at de var blå, men en sygeplejerske sagde, at de havde den farve, som blev til brun. Og nu kunne hun selv se det. Hun havde sat sit stempel på hende. Det havde Klaus også. Heldigvis. Munden og ørerne var hans. Alligevel kunne hun somme tider se Peters ansigt i Frejas. Hun havde også lyst hår. Men hvad ellers skulle hun næsten have. Det var mørkere, da hun blev født. Hun holdt hende for næsen, så hun måtte slippe brystvorten for at få luft. Et trick, hun havde lært af en af de rutinerede mødre på stuen. Det var lidt barbarisk, og Freja udstødte også altid et forskrækket gisp. Men hvad skulle hun ellers gøre – hun kunne ikke rykke brystvorten ud af munden på hende med magt uden at skade sig selv. Det var kolossale kræfter, hun havde i sit kæbeparti. Børn slap naturligt, når brystet var ved at være tømt, men hendes blev aldrig tomt. Tværtimod måtte hun have Freja til at tage lidt fra det venstre, inden hun var mæt. Det var stik imod, hvad hun havde læst sig til, teorierne passede ikke til hende. Ifølge dem skulle man tømme det ene bryst ved ét måltid og det andet ved næste, hvilket var umuligt at praktisere, når man gik i en evig oversvømmelse. Og så havde hun endda så små bryster under normale forhold. De fleste af hendes mælkekirtler sad inde på brystkassen i stedet for ude i selve brystet. Andre kvinder kunne have mægtige bryster og ingen mælk, havde hun hørt. Freja, vågn op og forsyn dig, du sover! Rosa rystede hende, og hun tog sig et par mundfulde for igen at slumre ind. Så hjælp dog din gamle mor, Freja. Hun ville blive vågen, hvis hun skiftede hende. Med åben bluse og nøgne bryster – et spændt og et slapt – bar hun hende ud på puslebordet og fjernede den våde ble. Freja løftede sine lange øjenvipper og så på sin mor. Hun spændte sine hænder om den lille brystkasse og holdt hende op i luften, kyssede hende på begge de tykke kinder – mærkede en våd strøm ned over brystet og holdt hende ud fra sig. At du kan nænne at tisse på din mor, slemme pige, og det er ikke første gang. Rosa lagde hende på maven på puslebordet, mens hun tørrede sig. Freja løftede strunk hovedet og studerede det hvide håndklædes blomstrede chenillebort. Din mormor har købt det dyreste håndklæde, hun kunne finde, til dig, din lille kapitalist. Hun bøjede sig ind over hende og lagde sin kind mod de elastiske balder. Du er alle tiders tyran – den værste jeg nogen sinde har været udsat for.

Da barnet var rent og tørt, lagde hun hende til brystet igen, men det var umuligt at få hende til at tage fat. Du er ikke solidarisk, Freja. Hun knappede de fleste knapper i blusen, gik ind i stuen og rakte barnet til Klaus.

„Nu gør hun vel ikke mine bukser våde?“

„Hun kan finde på hvad som helst. Men du bliver nødt til at holde hende, indtil jeg har været i bad og fået rent tøj på.“

„Med glæde. Giv mig lige et gummiunderlag.“

„Her.“

„Kan du ikke prøve med plasticbukser igen?“

„For en uge siden blev hun på det nærmeste hudløs.“

Hun bøjede sig over håndvasken og malkede det spændte bryst i et par minutter. Det var både ondt og godt. Jo mere stimulation, des mere produktion. Hvis hun havde boet i nærheden af et sygehus, kunne hun have tjent sig en net lille sum ved at levere mælk. Det var et større arbejde – de fik vist en pumpe med. Hun havde selv én liggende, men det var nænsommere mod brystvorten at malke med fingrene.

Rosa gik ind og lagde sig et øjeblik på sengen, inden hun brusede sig.

„Hun er ikke mæt, Rosa, hun snapper efter min finger.“

„Jo hun er, det er en sutterefleks. Hun er overfyldt. Se, hun har gylpet på dine bukser.“

„Åh Freja, ikke nu igen. Det er fars bedste sommerbukser.“

„Det lugter af bræk og tis, og det, der er værre, over hele huset – især i vores seng.“

„Synes du ikke, det er hyggeligt, Rosa?“

„Både og – bare man ikke skal have gæster ind i den odeur.“

„Kan Ingelise komme, så snart skoleferien begynder?“

„Jeg orker det næsten ikke. Kan det ikke vente nogle uger?“

„Det kan det vel. Men du ved, hvor meget hun glæder sig. Hun kan hjælpe dig.“

„Jeg vil hellere have din hjælp.“

„Vi hjælper dig begge to.“

Rosa gik hen til havedøren.

„Skal du ikke have din datter med?“

„Jeg skal lige ligge fem minutter i solen, så kommer jeg og tager hende.“

Der var et par blåmejser i fuglekassen, som havde unger i reden. Begge forældre fløj i fast rutefart ud og ind ad hullet med noget i næbbet. Hannen tog sin fulde part af yngelplejen. Hos nogle fuglearter rugede den også. Hun havde ikke lagt mærke til, om det var tilfældet hos blåmejserne. Så små og yndefulde var de.

Rosa lagde højre underarm op over øjnene, og pletter dansede på øjenlågene.

Ingelise var fyldt elleve år. Rosa var ikke sikker på, at hendes far havde ret i, at hun glædede sig til at komme. Det kunne være den begyndende pubertet – tidligere havde hun været glad for Rosa, men ved brylluppet var der for første gang en lille fjendtlighed. Selvfølgelig havde det også været meget for hende på en gang. Graviditeten var synlig, også for en elleveårig. Måske havde hun håbet på at få Klaus tilbage – man behøvede jo bare at tænke på Knud Eriks fortvivlelse. Hun skulle være god mod hende, især nu. Men hun kunne selv gøre det umuligt – og tænk hvis hun lod det gå ud over Freja – hun måtte holde øje med dem. Nej, hvad var nu det for noget – hun måtte da være lettere sindssyg, siden hun kunne få sådanne tanker. En lille pige på elleve år skulle sandelig have lov til at sørge over, at hendes far havde slået rod et andet sted – og være vred over det. Det var bare ikke Klaus, hun var vred på, men hende – og måske Freja. Ingelise havde fået lov at holde hende i dåbskjolen, mens Klaus tog billeder, og hun havde skreget. Kunne Ingelise have nappet hende eller sådan noget – hun måtte have billederne frem. Nej! Klaus ville blive rasende, hvis hun gav udtryk for sine tanker. Og med god grund.

Ingelise var en kærlig og blid pige, og hun ville såmænd forsøge at holde sorgen og vreden inde i sig, den stakkel – så den blev til hovedpine og andre lede ting.

En hveps satte sig på hendes venstre hånd. Hun holdt øje med den, mens hun med højre plukkede to blade fra en bredbladet vejbred i græsplænen. Forsigtigt trykkede hun dens hoved og forkrop sammen med bladene, mens hun holdt øje med bagkroppen. Den havde allerede brodden en halv millimeter ude, og presset på forkroppen fik den helt frem. Havde det været en honningbi, ville hun have sparet den. Nej, ikke i år. I år gik intet stikkende insekt ram forbi.

Man blev døsig af den hede sol. En byge ville ikke være af vejen.

Klaus kom frem i døren med Freja på skulderen.

„Hun er ikke tilfreds med mig længere.“

„Så kom herud og sæt dig.“

„Ikke midt i solen da.“

„Jeg henter lige parasollen.“

Rosa satte sig, og Klaus rakte Freja ned til hende, før han selv satte sig.

„Jeg synes, du og Ingelise skulle rejse en tur alene i år.“

„Det er meget bedre for hende at være her.“

„Jeg tror, hun har brug for at være alene sammen med dig, netop i år.“

„Du ved da, hvor vild hun er med dig.“

„Faktisk var hun lidt spids over for mig både ved brylluppet og ved barnedåben.“

„Nej, nu må du undskylde, Rosa, du ser spøgelser ved højlys dag.“

„Jeg vil hellere have, at I rejser sammen, end at hun kommer her i år.“

„Hvorfor dog? Er det, fordi du er træt?“

„Også derfor, ja.“

„Så skal du klare det hele selv – hestene, det huslige osv.“

„Det kan jeg også, Klaus. Så er jeg fri for at lave varm mad.“

„Skal du ikke have noget at spise?“

„Selvfølgelig skal jeg det. Men jeg kunne ikke drømme om at lave varm mad til mig selv.“

„Nu går jeg i hvert fald ind og laver kaffe. Vil du have en ostemad?“

„Ja tak, med gammel ost.“

„Så skal Freja have gasmaske på.“

„Du må for resten hellere give mig den milde.“

„Er du nu sikker på det?“

„Fuldkommen. Der var flere ting, vi ikke måtte få på Fødselsanstalten. Om det lige var stærk ost, ved jeg ikke, men for en sikkerheds skyld.“

Frejas utilfredshed var gået over i gråd, Rosa knappede blusen op lagde hende til det venstre bryst, som hun begærligt greb om med både mund og hænder, hun ikke kunne styre.

Sådan havde moderen siddet med hende, for hun var også et forårsbarn, de havde et billede fra dyrlægegårdens have. Hun ammede hende ikke på det, for det var vistnok uanstændigt at gøre sådan udendørs i 1927. Det var i hvert fald umoralsk at forevige det.

„Klaus.“

„Hvad er der?“

„Tag fotografiapparatet med herud.“

„Jeg fotograferer ikke bare bryster.“

„Hvornår er du holdt op med det?“

„I går.“

Rosa lo.

Længdespring (Læseprøve)

Ester Bock

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20669-2

© Ester Bock & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk