Astrid Lindgren

KATI
i Italien

Oversat af Yrsa Bang

(Læseprøve)

Gyldendal

I samme serie

Kati i Amerika

Kati i Italien

Kati i Paris

1

„Storartet,“ sagde Jan. „Så gifter vi os med det samme.“

„Gør vi,“ sagde jeg, lagde hovedet på siden og grundede lidt over det.

Jeg havde lige fortalt ham at min moster var gået hen og havde giftet sig med en gammel tilbeder i Chicago. Min moster, som havde været mig i mors sted. Min moster, som jeg havde delt den toværelsers med, på femte sal i Kaptensgatan. Nu var jeg pludselig blevet ene indehaver af den lille lejlighed. Og hvad mere var – jeg var pludselig blevet et godt parti. Hellere to værelser og køkken, sammen med Kati i Kaptensgatan end et lille grimt møbleret hummer hos en skrap enkefrue på Torvet. Det måtte Jan nemlig for tiden tage til takke med, og det var ikke rigtig noget for en ung, lovende arkitekt. Det var ikke så mærkeligt, at han syntes det ville være storartet at flytte hjem til mig. Han talte længe og ihærdigt om hvor vidunderligt det ville blive. Men jeg havde hele tiden en fornemmelse af at det var den toværelsers og ikke mig, der var vidunderlig. Til sidst spurgte jeg Jan, om han kendte den historie om landmanden, der satte en ægteskabsannonce i avisen: „Ung landmand ønsker bekendtskab, eventuelt med ægteskab for øje, med dame der er indehaver af en traktor. Svar udbedes med fotografi af traktoren.“

„Hvad mener du med det?“ sagde Jan irriteret.

„Jeg mener, at du minder mig lidt om den landmand.“

Det kunne Jan aldeles ikke forstå.

„Hold nu op at vrøvle og tag din hat på, så går vi hen og bestiller lysning,“ sagde han.

Men så svarede jeg bittert:

„Åh nej, min kære Jan, det tør jeg ikke risikere. En skønne dag træffer du måske én der har tre værelser og køkken, og hvad så med mig!“

Nej, hvor Jan blev rasende. Han sagde, at hvis jeg var så dum at jeg kastede vrag på en ærlig mands kærlighed, så kunne jeg takke mig selv for det, hvis jeg en dag sad på pinden som en gammel pebermø. Han for sit vedkommende skulle ikke yderligere ulejlige mig.

Det gjorde han heller ikke. I to dage. I de to dage tænkte jeg intensivt. Gammel pebermø, havde han sagt! Jeg begyndte varsomt at vænne mig til tanken. Man kunne anskaffe sig en lille mops og et par kanariefugle, det var ikke absolut nødvendigt, at man havde netop Jan. Jo mere jeg tænkte over det, des mere hældede jeg til mopsen.

Jeg var tyve år, og jeg havde „gået“ med Jan fra jeg var atten. Det ville være så ligetil at glide ind i et ægteskab, når man alligevel var begyndt på farten. Men jeg ville ikke glide ind i noget, når jeg ikke var vis på at det var det rette. Men hvordan kunne man vide, om det var det rette? Måske man burde have en ønskekvist og anstille prøve med alle sine friere. (Jeg havde ganske vist kun én, men alligevel!) Hvis så ønskekvisten pludselig nedsænkede sig over et hoved, så kunne man være aldeles sikker: Ham er det! Hvem véd, måske var der et sted på jorden én, en helt anden end Jan, der blot gik og ventede på at min ønskekvist skulle udpege ham som Den Eneste og Den Rette. Visselig påstod Eva, at mandfolk, dem har man fået ene og alene fordi man skal lutres, og set fra det standpunkt var Jan muligvis et fund. Jan var faktisk vældig opsat på at lutre mig, eller skal vi sige lave om på mig. Han forsøgte altid at gøre mig anderledes, end jeg er. Jeg måtte ikke være i for godt humør, for så syntes Jan at jeg var pjanket, og jeg måtte ikke være for alvorlig, for der skulle ikke være for mange „tanker og problemer“ bag små pigers søde små pandeben, påstod han. Men jeg skulle være almeninteresseret, så han kunne drøfte et og andet med mig. Han måtte kunne tale med mig om arbejdet. Sit arbejde vel at mærke – ikke mit! Hvis jeg en gang imellem prøvede at fortælle ham lidt om min spændende tilværelse som stenograf på et sagførerkontor, blev han åndsfraværende, og det endte altid med, at jeg sukkede og sagde:

„All right, lad os hellere tale om dine udkast. Hvordan er det nu, du har tænkt dig nordfacaden på Pyttåkra kommuneskole?“

Se, alt det grublede jeg over i de nævnte to dage, hvor Jan ikke lod høre fra sig. Men der var også noget andet. Jeg var – som jeg vist allerede har fortalt – tyve år, og indtil nu havde jeg altid gået i mosters ledebånd. Jeg havde aldrig prøvet at klare mig selv. Her i livet blev man stillet over for en masse håndgribelige krav som jeg slet ikke kunne svare til. Man skulle ordne sit tøj og hænge det i mølposer; skulle kunne bedømme om et stykke kød er sejt eller mørt, bare ved at se på det; være klar over, hvornår livsforsikringen skal betales, og vide, hvordan man bærer sig ad med at få husholdningspengene til at slå til måneden ud. Alt det havde moster passet for mig. Jeg var ikke i stand til at tage vare på mig selv. Det måtte jeg lære. Jeg kunne ikke spadsere direkte ud af mosters arme og ind i Jans, når jeg nu endelig engang havde fået en chance til at stå på egne ben.

Så skånsomt som muligt prøvede jeg at gøre dette klart for Jan, da vi mødtes igen.

„Du mener med andre ord at du ikke vil vide af mig mere,“ sagde han dybt krænket.

Nej, det mente jeg ikke. Tit og ofte havde jeg indbildt mig at jeg elskede ham. Tit og ofte havde jeg i alt fald troet at han var den Eneste Rette. Men jeg ville være sikker på det. Jeg måtte have lidt tid for mig selv.

„Giv mig et år,“ sagde jeg til Jan.

„Som du vil,“ sagde han fornærmet. „Men der kan hænde meget i et år.“

Jeg antager, at det skulle være en trussel, men for mig lød det nærmest som en forjættelse.

Da Jan var gået, stod jeg ved det åbne vindue og så tankefuldt op mod stjernerne, der som lysende prikker stod på himlen over Kaptensgatans husrække.

„Der kan hænde meget i et år,“ hviskede jeg ved mig selv – fuld af forventning.

Hvorpå jeg gik ind og ringede til Eva.

„Vil du dele min pebersvendehybel med mig et år?“ sagde jeg.

„Om jeg vil hvad?“ sagde Eva.

Jeg gentog mit spørgsmål. Ikke en lyd hørtes. „Er du der?“ sagde jeg utålmodigt. „Hvorfor svarer du ikke?“

„Jeg har begyndt at pakke,“ sagde Eva.

2

Eva, ja! Hvad skal man sige om Eva? Hun er blond og glad, og hun snakker meget og er temmelig slagfærdig. Og alt det, plus noget vist overraskende i hendes let bevægelige indre, giver hende en slags aprilcharme, som mangen stakkels yngling er faldet for.

„Med kærligheden er jeg definitivt færdig – indtil videre,“ plejer hun at sige. Hun forelsker sig tit, men det går hurtigt over. Genstandene for hendes følelser veksler så hurtigt, at man bliver ør i hovedet af at følge med. Dér kom jeg trofast dragende med min gamle Jan, men Eva vidste ikke fra den ene dag til den anden, hvem hun elskede for tid og evighed.

„And if I loved you Wednesday

Well, what is that to you?

I do not love you Thursday

So much is true“,

det sagde hun ubarmhjertigt til en ung mand, der fuld af forhåbninger ringede til hende tidligt en torsdag morgen og beråbte sig på hendes varme elskovstale aftenen forud. Men han kunne takke sig selv for det, eftersom han ringede før ni, inden Eva havde fået sin morgenkaffe.

Evas vugge stod i Åmål! Omtrent tyve år gammel udvandrede hun til hovedstaden. Hvor må der være blevet uhyggeligt stille i Åmål bagefter.

Vi sidder på samme kontor, Eva og jeg, og vi har altid haft det rart sammen. Der var ingen jeg hellere ville have i mosters gamle værelse, end netop Eva, og hun var henrykt over at flytte ind. Hun havde været to år i Stockholm. I de to år havde hun boet syv forskellige steder og haft det omtrent så hyggeligt og gemytligt som Dreyfus på Djævleøen, påstod hun. For tiden boede hun i et værelse, der omsluttede en seng, et bord og to enorme palmer i urtepotter. Når vinduet stod åbent, raslede det i palmebladene. Så kunne man lade som om man var ved Middelhavet, sagde Eva.

„Nærmere kommer jeg vist aldrig det blånende Middelhav,“ sagde hun.

Af og til kunne det hænde, at der om natten opdukkede en vildfarende væggelus på Evas hovedpude. Hun fangede den omgående og spærrede den inde i en ganske speciel lille æske, den såkaldte luseæske, som hun altid havde stående ved sin seng. Om morgenen blev luseæsken ufravigeligt overrakt værtinden, der havde bedyret, at der ikke fandtes utøj i huset. Værtinden var ikke glad for at få præsenteret luseæsken. Hun kneb munden sammen og så ud som nærede hun mistanke om at Eva havde sin private lusekennel, og at æsken var en slags depot, hvor Eva opdrættede særligt fine eksemplarer.

„To samfulde års lidelser har gjort mig temmelig kortfattet over for udlejende damer,“ sagde Eva advarende til mig.

„Særdeles lovende for mig,“ sagde jeg. „En ting står i hvert fald fast. Du kommer ikke over min tærskel, før du er fuldstændig afluset.“

Allerede næste aften kom hun, fuld af forventning, og efter eget sigende totalt afluset, asende op ad alle trapperne til femte sal, fulgt af et bybud, der bar hendes jordiske ejendele. Jeg bor i et gammelt, nødtørftigt moderniseret hus, og der er ingen lift. Siden jeg seks år gammel havnede hos moster, har jeg pilet op og ned ad trapperne. Hvor mange gange jeg har løbet jordkloden rundt på de trapper, – ja, det var noget for en statistiker at regne ud.

„Det er derfor du holder dig så slank og skrap,“ siger Eva.

Hvor havde vi det dejligt den aften, hun kom! Først inspicerede vi. Det var hurtigt gjort, for den toværelsers er ikke stor. Men den er lille. Den er lille og den ligger helt øverst oppe og er hyggelig og gammeldags med sine skrå vægge og sine kvistvinduer. I det ene værelse er der en alkove. Og så er der et køkken, sandsynligvis det mindste køkken i hele kvarteret.

Det er klart, at lejligheden har noget mosteragtigt over sig, noget temmelig indelukket og sovsebrunt mosteragtigt, men det skulle vi snart få bugt med.

Vi satte os i et vindueshjørne og lagde planer. Spiste og lagde planer. Evas forældre lever i den tro, at deres lille datter sulter ihjel i storstaden, hvis hun ikke af og til får en madpakke hjemmefra. Samme dag havde hun fået en. Fuld af hjemmelavede pølser, stegt kylling og kager.

Så sad vi der og spiste, og med et kyllingelår, som jeg holdt i hånden, påpegede jeg de forandringer, der burde finde sted.

„Vi rydder ud for at få lys og luft,“ sagde jeg, og Eva nikkede bifaldende.

Gennem det åbne vindue lød klapren af trin på brolægningen dernede. Åh, intet i verden lyder så sommerligt! Det er kun om sommeren, det klaprer så muntert på byens gader. Den milde aftenbrise viftede os om kinderne, og nogle liljekonvaller, som stod i et glas i vindueskarmen, udsendte bølger af bedøvende duft. Alt var såre vel.

„Hvor skal det blive vidunderligt at sove her i nat,“ sagde Eva. „Uden palmesus og luseæske.“

Kati i Italien (Læseprøve)

Astrid Lindgren

Oversat fra svensk efter "Kati på Kaptensgatan" af Yrsa Bang

Forsidetegning af Robert Viby

1. e-bogsudgave 2016
ePub-produktion: Gyldendal

ISBN 978-87-02-20694-4

© Astrid Lindgren & Gyldendal 2016

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret
Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter

www.Gyldendal.dk